men pas vel på den lille pige!


Den sang om sig og sin familie.


det susede i gran og i birk.


Der var det dejligste smør, det fineste brød


Her kommer altid to og to


I den blev hun stille og ligesom eftertænksom, lod sig kalde og føre


Opofrelse, udholdenhed, alt, som for min egen sjæl, rummer jeg for ham


det er så sørgeligt!


Men han har jo ikke noget på, sagde et lille barn


Nu synger den for os herinde


Da Frederik kom hjem med sin unge kone og hørte det, sagde han.


Engang var hun forlovet, det var med en fattig karl.


Ugen efter var den syge første gang oppe i over en time


Du er selv en isbjørn


Et lille stykke endnu løb de, så faldt christine og græd


Det er det yndigste jeg har set!


Jeg har det fra gårdskarlen


Da rejste sig en storm


Med den rige gårdmand!


Ja kragen er død!


Stjernerne kan ikke tages ned og poleres


Tror, tror hvert evige ord!


det er her i skoven!


jeg må tænke på de døde piger!


foden ud ad, hold dig rank


Det er os så forundt


Han troede, han så bedre end de andre.


Jeg fryser ihjel, jeg bliver til bare is


Nu var han allerede så nær derved, at han ikke kunne standse


Her boede, men dog kun i sommertiden, et rigt, højadeligt herskab.


Johanne, træskomandens datter, var ikke borte.


Men glad ved den blev Hans.


Det er jo blevet efterår!


Men kom vel nok tilbage? Ja, når og hvor?


Tøvejret tog til, snemanden tog af


»Hvad er dog det!