Блъсъкът на вратата се повтаряше и аз чух и уплашения глас на игумена.


Там бяха два лагера, два свята.


— Желаете ли да прочетете нещо, което сигурно ще ви интересува?


О, как е тя сега разярена на него!


… Каква работа имате вие при мечката?


Да продумаше барем, че ако не каже добро, зло да каже.


Горе на чардака той срещна жена си.


Такова капризно дете беше — сърдеше се и плачеше за нищо и никакво.


Тая вечер, като се раздели с Михалакя, той продължи пътя си към конака.


Ти знаеш, струва ми се, че Стамболов е вече заедно с мене.


По едно време селяните станаха да си ходят.


Наближи обяд, слънцето припече повече, пчелите около цъфналия салкъм бръмчаха като че имаше рой.


Майките въздъхнаха и пратиха благодарни погледи на чужденеца.


Тейко, моля ти се, тейко… Той все вървеше, като да беше глух.


На една маса седели пет-шест души одрипани емигранти.


Какво мисли — един господ знае.


Вънка стана голяма бъркотия и после всичко утихна.


После, сега има и стражарски постове навред по границата.


Той беше признателен Светославу, че е спомогнал за спасението на дъщеря му.


Плачевно шумяха и се огъваха дърветата под разюзданата стихия.


Той стоя неподвижен още няколко време там, вторачил поглед в същата посока.


Жената излязла навън и бързо се върнала.


Ян Бибиян почна да утешава старите с нежни и хубави думи.


— Всичко благополучно? — попита Балдю.


Медара разбра: жребецът беше ритнал коня и беше му счупил крака.


Избухна преврата за Съединението.


Само в нейното присъствие заглъхват в мене пазарските тревоги и интереси на живота.


На края прибави: — Тук има изобилие от злато, скъпоценни камъни и скъпи метали.


Двама селяни, които бяха седнали до оградата, бързо станаха на крака.


А тежък идеше и сега труд: войната, голямата и страшна война.


Но черните и очи все се смееха.


Из улиците се скитат цели стада кучета, необикновено зли и настървени.


Студен пот обля челото на воденчаря.


А на североизток, дето съм вперил очи, над Стара планина, небето е по-силно побеляло.


Заредиха се предишните дни, горещи, еднообразни и скучни.


— Добре — рекъл съдията, — колко пари имаш?


— Благодаря, твое величество, но с условно оттук да я управлявам.


Дядо Манол му беше стар приятел по търговски сношения и по голяма услуга.


Чоки бе в затвора на Балдуиновата кула, а силната му стража почти избита.


Дъждът продължаваше да вали тихо, монотонно, облачното небе по-ниско се привеждаше над земята.


Небето над нея бе синьо, слънцето грееше хубаво.


Ето, аз ви давам ръката си… Съгласен съм!


Веднаж се жени човек!


Каква мъгла, какъв гъстък думан беше паднал оная есен във Ветрен!


Но работата била нагласена от по-напред.


Не е ли това трогателно, не ти ли се доплаква, като го гледаш?


Майките, чиито дъщери не бяха още изкарвани, в недоумение и уплашени гледаха напред.


Тоя Недю беше дребно момче с дяволито лице, сухо и черно като въглен.


Малката черквица с тъмен опушен свод беше пълна със светлина и дим.


Филип ще бъде в града ви подир три деня.


— Какво има? — попита той с нетърпение.


Бърни беше, но той не дигаше очи от земята и мълчеше.


Но по-добре е да оставиме, когато дойдеш ти, пък тогава.


Единственото нейно желание е да се върнем по-скоро.


Рандев ми разказваше за една нова опера, която той скоро гледал някъде в Немско.


— Е, какво… от такъв човек да имам да земам.


Твой син воскресе, тридневен от гроба… Неговото пиянство минаваше през едни и същи степени.


Множеството порасна още повече, когато към него се присъединиха и гражданите.


Мога, с вас като бъде, и накрай света.


Та взимахме оттук-оттам цилиндри.


Всички говореха за нея, всички отиваха да я видят.


Тогаз той захваща да се бори с камъка: обръща го, търкаля го.


— Агуш — извика един, — засвирете „Поискал гордий Никифор“.


Аз излязох по обиколка и сам вярвах, че непременно ще се случи нещо.


— Приятел — отвеща друг непознат глас.


Момъкът наведе очи, а Матаке тръгна към къщи и все се усмихваше.


Войводите ще се делят на три степени.


Види се, че това е много весело, и аз от учтивост й казвам: да!


Първан беше забравен, защото Първан беше умрял.


Те назоваваха изведнаж всяко място и се очудваха на верността на рисунъка.


И ние, и заптиите, и турците до чешмата, всички кихнаха да се смеят.


— Кой? — извика майката в ужас.


И — малко брашно остана в хамбарите и твърде малко вино в бъчвите.


Съдиите завзели почетно място, а виновния изправили напреде им със скръстени ръце.


С трепетно сърце гледам войната.


Нещо имаше в това око, нещо жално, човешко почти.


Другият събеседник казваше друго нещо.


Ние дадохме честна дума, казахме му, че сме хора пешкин в „занаята“.


Дотегнали му вече тия два града, свидетели на толкова негови разнообразни приключения.


— Аз знам положително, че той е издал всичко на турците!


Горе над селото нали има бряст?


Българите с остървение сечеха де кого завърнеха.


Панайот Хитов се отнесе, все по това време, още по-унизително.


Като съгледа Ян Бибиян, той побягна.


Отивам от един взвод към други.


От рано са захванали да пият и да ходят по кавенетата и по кръчмите!


Не мога да разбера кое време е.


Слънцето печеше право над главата му и сянка не оставаше зад него.


И той сложи на масата акта за верноподанически чувства към хана.


— На котильона ще играя… Видиш ли оная госпожица с небесната рокля?


Магу се приближи уплашено и виновно.


Вън някой каза: Гороломов разбра, че е за него, и се позамисли.


Той отиваше бързо към една бляскава кариера.


Бързо се въздигаше къщицата на Ненка, благодарение на разумното разпределение на малката месечина.


Нона извика и тичешката се спусна надолу по стълбите.


Към обяд мъжете натовариха пречистеното жито на колата и отидоха да сеят.


Влизахме и ние — началото на главните сили.


Изведнъж тя се спря, изпръхтя и се отърси, като че беше се отъркаляла.


Може би сватбата пак беше отложена от годеника.


Уловиха коня кой за крак, кой за опашка, кой за глава и го изправиха.


Наблизо след тях вървяха останалите, между тях и дядо Наум.


Само майка й не стана и остана на мястото си угрижена.


Ако не тече — капе, все ще може да изхрани една челяд.


— Какво значи то? — попитаха неколцина.


Виделината се усилва там, щърбелите на ридовете се очертават рязко.


— Християнин и българин още — отговорих аз.


— Който има пари — „Христос воскресе“; който няма пари — „Смертию смерт!“


Иванов му отговори, каквото му скимна.


Като се разсъмнало, те казали на бабата „сбогом“ и потънали в многолюдния град.


Той му разправи подробно как е станало грабването й и случките в Чокевия лагер.


Около колата с гроздето бяха се насъбрали половината от учениците.


Не беше валяло и от бурята нямаше ни следа.


— Не мъчи добитъка! — викаше чичо Митуш. — По-кротко.


Само шумът на реката отговаряше на безпокоилата му душа.


Преломът в неговия дух не се бе извършил напълно: оттам колебанията, оттам противоречията.


Вървя седем деня нататък и седем деня назад.


Те служиха в полкове, които обходиха всички бойни полета, полкове, които знаяха само победи.


Пекна малко слънце и той все в къра гледа.


Стари другари по идеи и оръжие, Икономов, Обретенов, Апостолов и пр.


— Даваха няколко пъти, после отказаха ни.


Все едно — наш е… Но вчера мина пак онзи таласъм.


Трябваше интелигенцията да му даде смисъл и душа… Прочее, въодушевлението растеше и заливаше всичко.


Ногай не е жив — Смилец не е данник.


Оттам се оформява и неговият мироглед, и неговият начин на писане.


— Казала една госпожа съвсем безсъзнателно.


— Момиче, какво държиш в ръката? — попита той.


От осталите страни го обикаля венецът планини, що видохме от Алабак.


Народният театър съществува още при старите си артисти, готови таланти, които го създадоха.


И щях да се радвам като за мое чедо.


Светослав с голяма радост прие баща си, но го не задържа в Търново.


Кокошките и пилците изкукудечиха уплашени и се разхвърчаха насам с настръхнал перушиняк.


Викна той, като се сети за враната.


Тя беше горе на баира и погледна: под бряста стои свекър й.


… Карафинков вече е отчислен преди три недели!


Стане ли дванайсет часа, ще се наяде, ще почива и в два пак започва.


— Какво е, Бойчо? — каза тя с глас схванат и пристъпи към него.


Тя позатрепка дваж-триж близо до земята и пак бързо като стрела се издигна нагоре.


Това мнение се сподели от повечето боляри.


— Ще убедя хаджи Василя да поиска формално Анастасийка за сина си.


Разчитах на неговата интелигентност.


Велико кехая не може да се стърпи и се завтича до къщи.


Неговата роля на революционер и на разрушител изпълнявал по-напред Любен Каравелов.


Не щеш ли, те всичките колеги-ловци.


… Тя е по-умна от мене.


Но с изключение на името, сведения противоречиви донесоха.


Прости ме, мамо, прости, аз скоро ще дода при тебе!


Но за негов още по-голям ужас из зъбатите му уста излезе само кучешки вой.


Всеки нов удар можеше да бъде безпогрешен.


Нареждаше поменатата жена, на която бяха убили мъжа пред няколко часа.


— После? — питаше нетърпеливо и развълнувано тя.


И лодката, и това странно име си имаха историята.


Гъските, които бяха в дама, забъблаха, като да си приказват, и дойдоха към Аго.


Беззаветната преданост Светославова на интересите на Чоки му се виждаше подозрителна.


Той отиваше право в лагера и светлината на машалите се приближаваше и ставаше по-ярка.


Пет-шест пъти трябва да се обиколи, докато излезе пълният, надут и лъснат тулум.


Чудех се как той можеше да седи там, незасегнат, неубит.


Около Адамова се събираха всички войници.


Борбата пак се зафана в душата му.


— А как, у вас също народът е угнетен?


И наша милост отбира малко от занаята — отговори Иван Остенът.


Тя е една груба и грозничка селянка от полето, от село Мрамор.


От поста излезе годеницата и безстрашно тръгна навън.


Но умният Ворчо, стар хайдутин, от един път съобразил що трябва да се прави.


Вие, Емо, знаете да четете и да разбирате български!


Не е ли смелост да се самонараниш?


Върху лицата падат ярките лъчи на слънцето, очите са премрежени.


Васил гледа някое време след тях.


— избъбла той и бърже се повърна по стъпките си и излезе на пътя.


Но българката никога не е приела да се ожени за русин!


А какви са мъжете ви?


Липса на млади хубави артистки, които да привличат с глас, младост и грация.


— Роден съм за скеля, а тука двама души ме смутяват!


Файтонът хвърчеше напред по шосираната улица.


Подир няколко минути бавене конницата пусна да минат напред черкезите, а тя остана настрана.


Почита майка си!


— Трябват ми повече татарски глави.


— Стой сега мирен… Докторе, по-скоро виж какво му стана!


Пропадането в изпита на най-горния клас, на най-развитите му ученици, го ужасяваше.


Напротив, това човешко изобретение го радваше и възхищаваше.


Не се чуваше какво реди, какво дума в плача си Пауна.


Ще пусна една червена бюлетина, да видим какво ще излезе!


Селяните, изненадани сами от туй, което се случи, гледаха Нона.


Да вървим… — Сега, сега ще дода — каза Гунчев.


Под болестите на жилавото дърво той се втургал най-много.


— Хей, кръчмарю, дай едно вино!


— Браво! Браво! — раздадоха се приятелски гласове.


Не е била благодарна, а цяла година гугукали с майора!


Дъждът не преставаше още да вали.


Нона шибна коня и кабриолетът тръгна по-бързо.


Ще ида — кай — в чифлика да видя.


Калмука не погледна него, а Матаке и рече: — Добре дошел, гостенино!


Това е най-голямото и най-красивото от войнишките кучета.


И от двете страни на пътя се произнасяше неговото име с някаква си важност.


Изпратиха Смилеца с дарове до хана.


Ние сички, цялото село, с кучетата и котките сме от сегашната партия.


Настана страшно смущение и хаос.


Смилец го разпита за подробностите на случката.


— Нищо няма, господин подпоручик.


Най-напред това ме учудва и поразява.


— Добре, още тази вечер — рече Фют.


Писарев лесно го утеши за корабокрушението му в писателското поприще.


На главата си носеше сив извехтял каскет.


Светослав в ужас замижа от това зрелище.


Жените паднаха на колени, захлупили лица на земята, и заридаха.


Сега тя носи детето чак в София, за да го хариже някому.


Само едни зелени жита и в тях нацъфтял много, много мак, ален като кръв.


Едната го тресла деня, а другата — нощя.


Някакъв едър мъж застана на вратата и я задръсти цяла.


— прошепна учудено тя и почна да спира кабриолета.


Лаят се усилва и публиката намира Илийча Любопитният по-изкусен в тая роля.


В дрезгавината татарите познаха силния деспот и му се поклониха с раболепие.


Един ден дядовото Йоцово сърце се разигра от ново вълнение.


— Хай да те водя в Народното събрание.


Той знаеше добре френски език, затова гражданите го нарекоха Франц — Франц Техниката.


Хората се веселят и радват, пък аз бой да ям.


Не лягаше вече, а с подигната глава гледаше и слушаше.


На техните здрависвания от партера той не отговори: престори се, че ги не видя.


Когато двамата другари излязоха из „Червен рак“, на улицата беше съвършено тъмно.


Огнянову се сви от болка сърцето, като че клъцнато от змия.


Хлопането се повтори дваж, триж.


След това се вдигна над урвите, над пропастите и полетя във висините като орел.


Нашите говорят, че тая войска била един табор, но това не е вярно.


Намерила го и затуй го кръстили Найден — намерено.


Шибил не забеляза, но хайдутите се събраха накуп и си зашушнаха нещо.


Йоргу лудей за момичето, то не може да се нарадва.


Говедарите били от ближното село Бросен.


В статия, озаглавена „Мъртва ивица в нашата литература“ и поместена в сп.


— Отде знаеш? — попита докторът зачервен.


Като говореше, той не се обръщаше към никого, говореше като на себе си.


Все пак белите кърпи помогнали.


И едвам почувствува страшната умора, която смазваше тялото й.


Пенкиният храм е бил хубав и затова, защото е била хубава и неговата жрица.


След туй на най-малкия звук, отгдето и да иде, отговаря: „Гул-гул-гул!“


— Аз да бягам оттука? — пъшкаше Мария и си кършеше ръцете.


Всичко това не беше в навиците на дяда Давида, но тъй стана.


Той не правеше това само за кеф, но че му беше изгоряла душата.


Нека прочетем някои: Спомних си за светския живот и за младостта си.


То се яви като съюзник на Стефчова и приготви гибелта на Огнянова.


Чак след малко флейтата изписка, човекът взе патериците си и закуца към кръчмата.


Значи, от стария дядо Давид и от неговия кон нямаше да има повече нужда.


Тогава трябва да познаваш там… първите хора?


Мъглата, която досега неподвижно лежеше над Серет, бавно запълзя насам из полето.


Във всеки случай с нея стават много по-рядко злополуки, отколкото с автомобила например.


Но ето че сега се случи нещо друго.


Недкович му разправи ниско значението, което попът произволно даваше на тия думи.


Той поетизира и насърчава само.


Тогава съгледа, че се издигаха наблизо и далеко и други кубета на черкви.


Това е самопожертвуване, рядко в нашето материалистическо време.


— Наше писмо, което завчера изпратихме за панагюрския комитет; връща ни се сега.


За първи път той беше навел глава и беше се замислил.


При Дочкин изскочи като змей на коня си хергеледжията.


Аз го гледах сега как благо и приветливо посрещаше мющериите си.


Аз съм партизанин на „щракането на идеите“.


На мене ми дай да ходя да скитам.


Хилядникът Павел Бобеков сполучил да избяга заедно с Иван Ворча и Манчо.


— Не мога да ви кажа — отговорих му.


Ти се обръщай до него смело, когато ти стане нужда.


В противен случай наказанието ще да бъде смърт.


Тия се разделили от четата при Враца, когато паднал убит войводата.


Все пак войниците го откараха на поста.


— Но вие няма да я разваляте къщата си? — казах аз.


— Чорт го зел, това е възможно — изгълча Козачев със зъбите си.


Най-после победоносни викове се разнесоха: псето бе фанато с аркана.


Но ето че второ, също тъй грубо и страшно „стой!“


През коледните празници ще те венчея тържествено с короната в храма „Св. Димитрий“.


И неговото име, благоговейно и радостно прошепвано от хиляди уста, е: Пиринският цар.


Но тук върхове и клони не се огъват и не се люлеят.


— Извинявай, че безполезно те безпокоих, княже.


Човекът, човекът трябва да се опознава и изучава.


Един санитарен войник ми казва, че наблизо в един дол намерил ранен турски подофицер.


Влязоха в стаята на Баташки — разхвърляна, неприметена.


Разказът на един от членовете на комисията г.Грозев съдържаше следующето.


От селото се виждаха само черните шарове на овошките.


Войниците чувствуваха, че става нещо не съвсем добро и че трябва да се бърза.


Той не бе способен дума да каже.


От него храните по-бърже растат, изглеждат весели и наситено зелени.


Недоумение, почти досада, се изобрази по лицето му.


От вашето село съм купувал вълна — се изви и доложи Сава Пенев.


Сам той от всички най-много бил в състояние да си оцени погрешките.


Да мине и тоя кахър… — Ще е честито, ще е честито!


— Да се отправим към Пазарджик! — отговаряха други, които разчитаха на своите сили.


Качи се на нея и почна да вика: — Фют!


Я плета — как ша го скочи… Калин говореше гърлесто, объркано.


Топковидните му стъпала се надуха и той подскочи с тях няколко пъти право нагоре.


Стоката отправете за Бекет под неговата отговорност.


Не, невъзможно да се мисли за напредване, нито за повръщане.


Старшият подофицер Левашки час по час снемаше фуражката си и бършеше зачервеното си лице.


В това време Калчо радостно извика: — Ян Бибиян, виждаш ли?


Но Марко му продължаваше живота с големи старания и изкуство.


И отде да знаеш той ли го е направил, или не?


Но веднага Китеров се обади смело.


Това ми е недостатъкът и от него страдам.


Никола се навежда, прибира захвърлената раница и отново се залавя за работа.


И си наливат съдовете, които носят на кобилици.


Разбра, че това са останалите читави татари, от ония, с които се бори.


За Чардашевски бе чувала, че е развратник.


— Наситих се, дявол да го вземе, да коля и да бия турци.


По едно време пердето се дръпна — аз усилвам.


В миг той прикова всички погледи, спечели всички симпатии.


Приличаше на бохча, изгубена от някого.


— Де е князът?


Друг път той мислеше за Дойна, разкайваше се.


„Развигор“ отпечатва под заглавие „Разпри“ писмо на Гео Милев до Ал. Балабанов.


Но като изкара един сън, той се събуди и вече не можа да заспи.


Загърнат в шубата си, Захария чакаше.


Пристанището, на което излязохме, беше Худайда.


Тук е бил той, когато му се добило първо дете.


— Спи ми се — обади се Калчо по едно време.


Той утре трябваше да иде, маскарата!


Вероятно, умът му беше унесен в други предели.


Ни умът му, ни характерът му не беше приготвен за такова сериозно занятие.


Мразя да гледам гърците и Търново ми се харесва.


Обретенов, който служеше като убежище на разни апостоли, куриери и пр.


Ей тъй — ходя, скитам, забравих дори, че съм била в Швейцария.


Той остана възхитен от съчинението ми.


— Развържи да видя — заповядала царската дъщеря.


Овчарите в цяла Добруджа са били планинци откъм Котел, Жеравна, Ичера и Градец.


Гледах мъглите, плувнали в слънчев блясък.


Напротив, отвръщаха му с нескривана симпатия и уважение, с едно страхопочитание дори.


Видях много картини, но дълго време стоях пред една.


Пусне ги в гърнето, позарбърка ги, пак ги гледа.


Какъв трагизъм и каква чиста и безпределна доброта има в тия думи!


— Лала Дринска — почна директорът.


— Къде отиваш? — обади се Гороломов. — Ела Да видим компаса.


Новият му съсед излезе познайник.


Било гостбица, било чорбица, тютюнец и пр.


Хаджи Хасан ага и другарят му се наместиха в ладията.


Който приказва в съня си, приказва с умрелите.


Но клепачите на Ивановите очи натегнаха и той се унесе в дълбок сън.


Те осъмнаха в някаква вълниста местност, покрита с гора.


Ето занятието, което толкова му поглъщало вниманието и времето!


Слънцето е вече височко и припича.


Той бе говорил за мене на тогавашния министър на просветата г-н Шишманов.


Това беше Странджа — малък планински градец.


От овалния портрет се усмихваше Хермина Вайнер.


Двама джелати евреи чакаха там.


Той отвори вратата, влезе в тъмното, запали газеничето и го издигна.


— Какъв е тоя зорбаджилък, джанъм!— викаше той и пак се спущаше към вратата.


Над главата му дошъл архангел Михаил.


Той крачи отпуснато, бавно и сипе невъздържани хули против целия свят.


Лицата се бяха оживили, очите светнали, вниманията напрегнати за още по-застървителни подробности.


Стражарите заобиколиха от другата страна — Гороломов избяга на другия край.


Бунала пак приказваше на дяда Станча.


Конниците приличаха на призраци, никой глас се не издаваше.


Аз ми се стори, че всичко това е сън.


Той се бил позабавил при Ак Яхя.


Кипежът на битката отмина нататък.


След туй — поля пред кафенето и премете.


Според темперамента си той клонял най-много към страната и стремленията на полските патриоти.


Това беше нестройно и объркано шествие, но внушително и могъщо.


Ботйов бил на противното мнение по тоя жизнен въпрос.


Наоколо са войниците, наредени в голямо и плътно каре, което изпълва целия мегдан.


— Ваша милост — каза, — хлябът огладня.


— Фрате, ти отиваш в мъжката черква, нали?


Седнах на едно столче близу до белия елински полубог, под златните листи на брезите.


— Интересуваме се да знаем от какво е полудял?


При него имало наши офицери, разпитвали го, приказвали с него.


Бойчо се притули пак: зад един камък и чака да види Марийка, като тръгне.


— Върна ли се татко? — попита майка си.


На двора, с две-три пуйки, се показва пуякът.


Огледа се и разбра, че е излязъл на шосето.


Димитър дълго време се взира и търси с очи.


Варенов е само на няколко крачки.


— Господин Петров, моля… Само това?


Тачев и Кардашев заобиколиха сквера и пробиха през тълпата, за да си вземат билети.


Очите на народа светваха, бузите се зачервяваха и той си облизваше с наслаждение устните.


Погледна надолу и зарови пръсти в косата си, погледна нагоре, надалеч, намръщи се.


— И два чифта да ми дадеш, пак я не давам.


Той иска да прочете пак надписите на камъка.


Аз пишех литургия малко настрана.


Сегашните писатели живеят в едно ново време.


— Все харно — от сиромашия нищо повече няма.


Де е отишел, защо е отишел — за туй нито дума.


Може ли аз да стана паразит на народната снага?


Полето започна да потъмнява, на запад слънцето угасна.


— Какво си вързал пръста си, какво имаш? — каза даскал Тодор.


Ревността му да се бори със злото и да наказва недостойните се усили.


— Господине, иде ли война отгоре?


Плати му за ориза и за солта.


Той се повдигнал нагоре и прехвърлил циганина през ореха, та в реката.


— Честити сме, че няма да доживеем до тоя чер ден.


Овчарчето изтърси всички хранителни припаси: няколко твърди комати ръженик, лук, сол и меродия.


Селото му се видя малко, Търново тясно за широкия размах на неговата необуздана природа.


Свещениците се съгласили и заедно с останките на Каблешкова опели и тях.


Изведнъж, като се извъртя, тя тръгна към вратата на градината.


То се представлява на твоето окончателно решение.


— Страх ме е да я не оскърбяват — каза Светослав угрижен.


Чувствуваха се първите, още слаби тръпки на есента.


— Бързия бяг на щастливите минути.


— Мястото е удобно — заключи той.


Третият член на семейството — героят сега — Николчо — не се показваше.


И той се засмя, за да покаже, че това заплашване беше една шега.


Огнянов постоя малко мрачно замислен, па подзе: — Тя ме нарича кръвник и убийца.


Между Никопол и Ряхово било вече среднощ.


Това видение в мрака на нощта беше фантастично, уродливо, страшно.


Клисура спасена, пожарът разширен и кой знае?


— Ние ще бъдем в непрекъсната връзка със Земята и ще бдим.


Нищо не се забелязваше напред, ни глас, ни никаква светлина.


На мегдана, малко настрана до един плет, бяха стоварени кирпичи.


Ситното шумолене из по-горния гъсталак показваше, че глутницата иде купом, тичешката.


Той даваше на българската корона един брилянт, по-многоценен от брилянта на Великия Могол.


Нона седна на една от тях и наведе глава.


Гледам, че хубавото Миче — пуши.


Историята ще запише рязко подчертано неговото забележително име, което ще расте заедно с вековете.


Малката покойна, доста богато облечена килия на Хаджи Ровоама едвам побираше гостите.


Азатин бей го видя, познавал го, бил прочут юнак.


В къщи у нея чакаха стотина дописници от всички големи европейски и американски вестници.


Сиромашкия обор на дяда Гергя не беше виждал таквиз коне.


Настъпи гробно мълчание надлъж и нашир из селото.


Няколко пъти полицейския служител се обръща към нея се с тоя въпрос: — Турку?


Тия работи сме ги слушали, слушали до оскомина!


Запалиха мотора, той зашумя силно.


При Харманлий се очакваше, при нази пламна.


Изведнъж Манолаки се разсърди и завика.


— Какво дирите, господине? — попита той, като махна на псетата.


Викнал своята племенница и едва ли не я прокълнал.


— И сполучи да минеш безопасно дотука?


За една развенчана глава няма място в нея.


Душата му се напълни с наслада, нова и голяма.


Защото ония, които хлопаха вън, бяха двама стражари от града.


Оплакват се писатели, оплакват се книгоиздатели, оплакват се прости и интелигентни, оплакват се общественици.


Къде ще ходите вече, мръкна се.


Но тя имаше нужда да го ненавижда, да го унизи в мнението си.


— Но господарката… представете си, ще забележи, че присъствувате в кухнята!


— Онез, сеновчаните, пак пощуряха обади се баба Лукана. — Додоха пак на нивата.


Има една малка песен, известна на цял свят.


И укреплението пак зашумя от деятелност и весели разговори.


Той пръв път си позволи тая скромна бележка на приятеля си.


… Да достигнете до Стамбул — говореха клетите изпоплашени цигани.


Фросина го гледа няколко време вторачено в очите.


Чуха се няколко изстрели, някой високо викаше нещо.


— И Светослав го стискаше за ръката.


Така се извини бае Ради, защото момичето с червеното чадърче беше неговата дъщеря.


Ерофим престава да дяла и ги гледа.


На първия чин Дамянчо Григорът разправяше по-тънко на бея хода на първото действие.


— Вземи апарата и се опитай да го фотографираш — рече Ян Бибиян.


Галчев се въздържа и не се обърна.


Далеч такава клевета от нашата махала!


Нещастието за нея може би не беше нещо повече от това.


Тая фатална постъпка на животното остана необяснима.


И те чакат и поглеждат към улицата.


Той продължаваше да работи нивята и да бъде все Вълко Папурчикът.


Аго гледаше от вратата и пак каза, че не иска да се върне.


Тия думи горе-долу изказа приятелят с първо влизание.


Но когато направиха първия превал, Вълко беше прекръстен вече подпоручик — от Папурчик.


Изути по лапчуни, старците безшумно минаха и насядаха по възглавниците.


Насреща прозорците на учител Йовчовата къща светеха.


Голямата вертикална бръчка пак излезе на челото.


Читалището, значи, остана без заведующ.


Същия ден душата на Еникий се освободи от тежкия гнет, който преживя.


Когато бях по-млад, това лесно ставаше у мене, първо, поради, тия хрумвания.


Тънки разпокъсани облачета са наизскачали по вечерното небе.


Беж в къщи, заключват се и викат: „Мечка!“


С тая каруца двама стражари щяха да закарат Албена в града.


Мъглов го гледаше с полуспуснати клепачи, усмихнат.


Разбойниците влезли в къщата ни и умъртвили двегодишното ми дете… И то как?


Днес, когато даваше плесницата, Кандов почувствува, че се намери в странно положение.


— Ваша полека, отче — каза Краличът и заметна вратата след него.


Свободно и леко се виждаше надалеч.


Долната челюст на Михаля, на кметския наместник, заигра от вълнение.


Кандов поиска да го посрещне и попита за Рада, но го досрамя.


Втори път се даде заповед да се нагорещи пустото дилафче.


Трагичен конец Днешната тузлушка гора беше по онуй време още по-широка, по-гъста и девствена.


— Един дуган — каза Санка, като гледаше нагоре, — кацнал на дървото.


Заблуденият калфа на часа ще извика: „На бащината ти къща нямаше ли врата?


Той не можеше да си обясни къде се дяна късчето книжка.


Понякога тя се заглеждаше в Ганаила.


На, например видиш ли тая кръчма, дето ще се спрем?


Стефчов забележи това и се ядоса.


Той е дома си, аз го видях, като си влезе.


През есенните дни въздухът става прозрачен и бистър, като кристал.


Утринните слънчеви лъчи вече покриваха с нежна златиста светлина родопските възвишения.


Като виновати, тия ще бъдат по-ревностни от тебе и от мене.


Природата беше мълчалива и тъжна.


В една битка с него Константин Тихо бива разбит и умъртвен.


Хиляди изгнили трупове, накръстосани по всяка наша крачка.


— Пък не си почернял, бе бае Вездесъщов.


С още по-голямо безгрижие говореше за болестта си и с помирение за смъртта.


Отваряха различни училища, вечерни гимназии и др.


Кажи му виждал ли си такъв… Как го казахте?


От друга страна, животът непрекъснато навява теми, мисълта работи, трябва да се твори.


Харемът му е многочислен, колкото и войската му.


Отпред, на самото чело на колоната, вървяхме аз и моят приятел, подпоручик Рандев.


— Нещо те е оскърбила калугерицата?


Той беше уверен, умишлено или по заблуждение, че гоненият комита го е ранил.


Тая скръб приведе Стефчова в бяс: той разбра, че те плачат за бунтовниците.


Първата фърляше яростни погледи въз втората и фана да „ухажва“ с голяма преданост госпожицата.


Също и кога имаше гости, той викаше синовете си да присъствуват.


Те влязоха така в мъртвия Ючбунар и наближиха къщата си.


При същото това село румънските войски бяха разбити още в първите дни на войната.


Ако дойде Нойчев, какво ще му каже?


Но някой махва с ръка и вика: „Индже знае какво прави.“


Не плащай му.


Той деня се спущаше, а вечер се дигаше, та прекъсваше всяко съобщение с Царевец.


Не помня кой беше казал, че човекът е един свят.


Тя му се мярна и изчезна като един сън.


— Нашето име и тъй разтреперва целия свят.


— За две кукурузени зрънчета как се мъчи Хаджи Врана.


Първата среща с живота разклати дълбоките убеждения на религията му.


Слава богу, победихме абисинците — в цирка!


Отвързват кобилата и тя избягва настрана, още изплашена, с изтръпнали нозе.


— Клеопатра забравихме в градината!


Раздаването на хляба се свършва.


Моля… Гороломов едва има търпение да го изслуша докрай.


Там имаше раздирателен надпис: _„Кръчмарница Наполеон I-й!


Какви пари са се изгубили?


Някоя кокошка подскача и изкрещява, клъвната от друга.


Сега той ме попита какво е моето мнение върху бъдащите допълнителни избори.


Това бяха запасни солдати от ближното село, които се викаха на обучение.


Слава богу, ний торба си имаме.


Срещнах поп — каза си той по-ниско, намръщен, когато попът отмина.


Загубената пчелица отиде на ливадата, повъртя се и кацна върху едно малко цвете.


Всеки иска да те направи мост, всеки те тъпчи в тинята.


Всичко, което стана отпосле, му се струваше като сън.


Тя същата беше дала гостоприемство на Рада.


— Време е да си ходим — каза той.


Марин не я дочака да свърши и тръгна нагоре към стадото си.


Левашки сви вежди, тръгна към поста и извика: — Хубене!


Хиляди пъти бяхме повече благодарни да срещаме мечки, вълци и пр.


… Не смея да привеждам примери, че срам ми облива челото!


А ти вземала ли си нещо из бакалницата му?


Остави всичко там, само си ела по-скоро!


Добре сте сторили, че сте дошле.


Той се остави в ръцете на Чубрата като роб.


И я пуснала в гората с момичетата.


Горе-долу завчера беше казал такова нещо на председателя на комитета.


Изкарал една бразда, две бразди — не върви равно.


Тя доде до вратата и светлината я огря: беше Ганка.


— Не думай, куме… Това не ще да стане… — Като е така, добре.


Във Влашко не е така.


По поляните сънно и уморено се разхождаха някои от жените.


Пръв път тя срещаше, и то един непознат, топло и братско участие.


— Слава богу — каза баба Велика и си отдъхна.


Изгоря ми душицата за него и не можах да ида поне за два-три дена.


Другаде не можах да отида, защото ми беше прекъсана комуникацията.


За спомен на Антица решиха да го кръстят на нейно име.


Насреща му беше Теохаров, негов съученик.


Дългата редица големи синкави върби зад блатото тънеха в розови воали.


Но времената бяха се изменили и наедно с тях и хората, и самата служба.


Трясъкът на костите и звънтението на ятаганите се чували няколко крачки надалеч.


Лулата му изпаднала от ръцете, изтърсил се огън от нея и подпалил тревата.


Стайка стоеше изправена пред биволите.


— Смееш се, ама си глупав — каза чичо Митуш.


Качват се на бричката — и към село.


Вторият увиснал за краката му, а третият увиснал за краката на втория.


— извика Ян Бибиян и скочи от стола.


— Иди си, иди си — каза тя на влаха.


Но щом наближавахме някоя извънредна стръмнина, всичките хитри стратегеми на Нея рухваха на земята.


— Готвят ти сега ястие в къщата на бея.


Бре, песните ми… я ги виж, някой ги е стъпкал!


Смилец погледна надолу в тъмнината.


Който се помина по-лани в родния си град Сопот: „Иван Гърбата го викаха.“


Но един се обади: — Какво, какво?


Истинските героизми са смирени.


Остро и сухо затрещяха залпове.


Тая река, сега многоводна, влачеше бързо мътните си вълни към пролома.


Мъжът криво-ляво навлече нощницата и се вмъкна в леглото.


Кажете вашето, дано бъде по-мъдро.


Затова всеки етапен пункт се догонва и очаква като оазис сред пустиня.


Истинският ревизор дойде в Б-ца скоро време подир Жоржа.


Внезапно стъклените му втренчени очи се опулиха по-страшно, изпъкнаха, изскокнаха навън из орбитите си.


Сега вече почнахме да се търсим едни други.


И Арнаутина се похвали, че имал сготвена кокошка, и прати момчето да я донесе.


Окото му светеше и пущаше искри.


Те се погледнаха и пак се засмяха.


Ян Бибиян и Калчо го последваха.


Аз съм бил, ако питаш, всякога овчар.


Много събития, много сражения и походи се случиха след това.


Тия имаха право, простите тия момчета не можаха да издържат поне три деня.


Отсреща на една скала стоеше Калистрат козарят и сучеше върви от Козина.


Отиде по дяволите… Сега син му се е озовал тук, и него ще сломя.


Една свиня се спусна и я изяде!


Тя и да не обадеше това, лицето й го показваше.


Той извади оттам един едър възел.


Първата станция после излизанието на въстаниците беше Лом паланка.


Печално и безмълвно стърчи сега чугунната тръба в оглушалия дол.


Ала и той се залисал с орехите, халата дошла и откраднала ябълката.


Защото за какво му беше това богатство на Сали Яшар?


И досега може да са направили това ужасно дело!


Внезапна тишина настъпи след малко.


А пък се биеше по гърдите и наричаше себе си народен чиляк.


— Боже господи, къде ще е останало момчето ми!


— Аз обичам Лала — отговори мрачно Соколов.


Около него бяха нацъфтели пъстри и различни цветя.


От първата среща обаче прокурорът изменил съвършено своето мнение за героя ни.


Тя гледаше разсеяно, без да види минувачите по улицата, които вървяха безгрижно и равнодушно.


Добре, ама хората невежи: „Е, от водата ще ни дойде болестта!


И хорото още по-пияно и неудържимо весело се люшкаше.


— Пропъдиха го човека — каза с въздишка старецът.


Там намери Магдалина и друго българско семейство.


Всички погледнаха Гърдя, като мислеха, че ще каже нещо.


Новото положение породи нови интереси и охоти.


Министърът поклати глава знаменателно и погледна Даскарова, комуто лицето сдоби самодоволно изражение.


Ще да попитат някои от нашите читатели.


Борбата спря като по замахване на магически жезъл.


Имаше и много коне, които станаха жертва на това място.


Тогава гидийките взеха да го дразнят.


И ужасните мисли продължаваха да ровят и горят, като нажежени шишове, мозъка му.


Разбира се, че или Дрипльо, или… ти!


Тулешков влязъл като в небрано лозе.


Безсилен да въдвори тишина, председателят дигна заседанието и съдът се оттегли на съвещание.


Виж, и то е един вид съчинителство… Пустодимски се намръщи.


От тяхното село беше, Чивънгергевият син, Митю.


Но неговите отношения към град Сопот, както казах по-горе, бяха двояки.


Защото младите народи, както и младите хора, са поети.


Как беше ефектна на златния фон на небето с двете си черни кули!


И онова минало повече и повече въставаше пред мене благодарение на Михаля Чонин.


Най-напред се даде на сцената Многострадална Геновева.


Янко Боянов видял даже кръв на челото му, над окото до косата.


— Седни, седни, долу ще приказваме.


Аз се поуморих, а той не иска да знае.


— Народен представител, Пармаклиев!


Соколов, мисля, единствения окръг, гдето имаше най-много апостоли.


Тя расте само около това кладенче.


Анко Разпопчето се спряпаше от срам, колчем срещнеше човек в панталони от черно сукно.


Тия представления, от една страна, давали на Хр. Ботйова храна на неговата неспокойна натура.


Защото телеграмата, която мислеше, че го спаси, го погуби.


На останалите смъртни тоя плод е забранен, защото оставали от работата, като зяпали надолу-нагоре.


Никакъв звук не се чуваше, никаква жива душа не трепваше.


Аго намери ямурлука си и излезе вън.


— Мамо, дошел си вуйчов Димитър!


Но той бил тогава четиринайсетгодишно момче и затова помнеше много нещо за отечеството си.


Тоя път възлазя до върхът на планината, все тъй широк и сгоден за кола.


Първата ми длъжност беше да ида у дядови Миневи.


Те почват като дилетанти и през, целия си живот остават такива.


Нещо особено не чакахме да чуем.


И Огнянов замълчаваше покъртен.


Отговорът не е тъй лесен, както се чини от пръв път.


А тримата „верни“ плаваха в областта на победата.


Госпожа Туркулова най-после се умори от гледане.


Зазвъни нейният сребърен глас, заляха се струи от сладки небесни звукове.


Като го видя, тя уморено се изправи.


Приказваше бързо-бързо, ядеше си наполовина думите, но аз му разбирах.


— Кой го нарече в списанието Нов зрак „гений“?


Сега, след като беше свършил работата си, почувствува силно вълнение.


Разтича се и ханджият да дири вода.


Имам ли право да направя тая жестокост?


Трябваше още да ги дигам час по час, за да се браня от мухите.


Но за това наподробно ще да говоря аз в отдела за Коприщица.


И сам работеше, и можеше да упътва други.


Само Недювата челяд беше в отчаяние.


Уви, те текоха изобилно, когато той падна невинна жертва от куршума на политическата вражда!


Плети Петре, плети. През три пръта преплитай.


Това отделение дигаше най-големия шум, като че се състоеше от хиляди души.


Тя се усмихна и любезно кимна с глава на кмета, който си отиваше.


Светът в захлас гледаше на тия непрекъснати триумфи.


Учителката се усмихна и не каза нищо.


Викентий прочете следующите забележки, написани с ръката на калугера.


Рано беше още, но той беше успял вече да понаправи главата.


— Падна ми, проклето куче, на ръцете — каза Ламбо.


И двете ми уши писнаха заведнаж… но… нищо!


На мръкване към Люляково се зададоха нови войски.


Народът рукна като буен поток към училището.


По тропането Ана позна, че мъж й се връща.


На един ширитът е златен — трябва да е сръбският главнокомандуващ!


Помисли си ангелът, слезе от камбанарията долу и тръгна по една улица.


Ако някой от тия последните заспи, т.е. от чирачетата, церът му е готов.


Петричени, мъже и жени, се надпреварваха да им служат.


Татарски деспот Като Радоила, и Светослав беше, по-рано, бегал от Смилена.


Соколов впери злобен, тържествующ поглед в противника си; злорада усмивка оживи лицето му.


Грабвайте брадвите и да вървим!


Викам кучето, викам, и то някъде пощуряло.


Аритметика, кой се интересува от нея?


Тя стоеше до пръча, даваше му хляб на ръката си и се смееше.


Някакво блаженство, някаква сладка мъгла обгръщаше мислите на Захария.


Мълвата прибавяше, че той тръгнал с войска някаква да срещне Чока.


Като изминали гората, показал се един голям палат.


— В гората влязоха — говори Никола. — Нищо не се вижда.


Животът показваше многостранното си лице пред прозореца на стареца.


Сайков смигна и посочи банята насреща.


Службата се продължи с часове и като че нямаше да има край.


— Ще се бавим ли много? — попита кочияшът.


Затвори хаджията вътре (в тъмницата).


За гордост го считаха всички ония панагюрци, в къщата на когото отидеха апостолите.


Тия камари приличаха на дувари, на крепост.


Бащино наследство ли имахме да делим, за да се караме?


Мина му най-страшната мисъл през ума.


Той не знаеше как да се отърве от странната любезност на почтения избирател.


Извика Хаджи Ровоама, като се затече да посрещне Юрдана Диамандиев.


— Това значи да замени дявола с чорта.


Тъмните облаци, що висеха над тоя омагьосан свят, бягаха и чезнеха.


Животът без обич ще бъде празен, казваш?


То съдържаше следующите няколко реда: „Въстание пламнало, в разгар!“


Тогаз Медара препускаше подир хергелята, хвърляше мочугата си и я дигаше от земята.


Затова и местните турци го извардяха, но безуспешно досега.


А бе, човече, продавай си моливи, перца, тетрадки.


После глъчката се засили и надигна отново.


Късо… И направи знак, че не желае да говори повече за едно опасно нещо.


— Хаджи Ровоама мари — поправи я ниско Рада.


Още от млади години душата на свети Христофор се възпламеняваше за борба със злото.


След един час всичкото Вълково семейство беше в голяма радост.


И същият войник излезе да я посрещне, а на прозореца стоеше Левашки.


Молете се, братя християни, голям грях е сторено.


Наздраве, гостенино!—дигаше към него чашата си Калмука, пиеше и след туй гладеше брадата си.


Един чуден пламък в сърцето, но пламък, който, като всеки пламък, топи, гори.


Но изглеждаше, че сега боят се водеше с една извънредна ярост и ожесточение.


Сам Бенковски даваше пример на това въздържание.


Каза, че таз година ще има берекет, и ей на, сбъдна ти се думата.


Разказвал им такива работи, които били достъпни на тях и които имали какво-годе съдържание.


Най-много се кискаха трите калугерици.


— Госпожице! — затича се след нея Хубен. — Подпоручика го няма.


Все тъй възбуден и весел се прибра той вечерта в стаята си.


Никола гледа хорото, гледа Анания и презрително се усмихва.


Също, както беше дворцовия етикет при Смилеца.


Не по-добре бяха и ония, които вървяха пеш.


Вярвай бога, ще направи много добре.


Гороломов се въздържаше с мъка да не се намеси.


— Вашата работа е свършена още отсега — потвърди Иванов.


Светкавици го заслепяваха, вятърът го шибаше и развяваше дългата му коса.


Гаче са били родени един за други.


Изровеното място стоеше още прясно.


Сайков му разправи, че Григоров изгубил на комар.


Защото тоя страшен Кривомаждраков всичките ги изрежда, но не всякога по същия ред.


— О, какво правиш, Ян Бибиян, къде се изгуби?


Една нощ Сиври билюкбаши избяга с цялата си дружина.


В къщата си не би ги пуснала.


— Ах, това е едно чудо… На Ваха сигурно такова нещо няма.


Съобщаваше се най-близкият етапен пункт.


Мъжката погледна небето, погледна водата, постоя и тихо отплува към женската.


Тая мисъл му хрумна съвсем нечакано, но Ламбрев разбра, че тъй трябваше да бъде.


„Тя не е нито за Нейча, нито за наш Гърдя“ — помисли си Йови.


Спрени на улицата, войводите го чакаха и се усмихваха, защото виждаха, че се шегува.


По тоя начин се натъкнах на израза „Елин пелин“ от народната песен: и пр.


— Ами ако не ще по това време? — попита заптието.


Па я грабвам и хайде къде Балкана, наша Стайка подир нас.


Агата погледна навъсено след него, след туй му извика: — Я слушай бе, ага!


— Не, изкушителю, ние сме твои врази.


— Ти май болно имаш — каза Моканина.


Какъв и къде е сега, прочее, този чудовищно плодовит Омир?


Заинатих се и не мръднах от мястото си.


Минутната радост на перущени не отишла за дълго време.


Като каза това, страшният редактор се подигна малко на костеливите си ръце.


„Нейчовата круша“ — тъй й казват.


Четохме за тебе във вестника и идем нарочно да те видим.


Още беше рано за вечеря, затова излязоха да се поразходят вън от село.


Той можеше да се крепи още два-три деня най-много.


Забравих да те питам: в кое село си сега!


На гърлото му имаше голяма рана, като че беше заклан.


Ботйов не искал ни да чуе за подобни извинения.


— Аз ти показах средствата за борба, царю.


Гипсовата Диана даже се изчерви!


Тия дни овчарите говореха само за вълчицата и всеки разказа каквото знаеше.


И Найден се запъти и се изгуби из тъмнината на улицата.


Той се обади на Фросина, па взе Богора и двама оръженосци и излезе.


Баба Иваница викa`, кълнa`, хокa` Славенка, нахвърли се и върху Бърня.


Момчето ме чу и дойде при мене.


Без успех останаха всичките му лоши замисли и той вървеше недоволен и мрачен.


Дошли сме не да се караме, а да се съдим.


Тая местност фана да добива ново и странно обаяние за него.


— Пезевенк, ти ако дрънкаш много-много, и тебе ще ти дойде нещо до главата.


Той се качи горе и се спря, за да си поеме дъх.


Долу ставаше нещо, но какво, не можеше да се разбере.


Херцеговското въстание как отива?


Тя бе постлана със зелена морава и окръжена с тъмните сенки на дъбовата гора.


Те бяха сега близо до селото и камбаните забиха.


Пет-шест души постоянно точели и триели ножове, сабли, пушки, пищови и пр.


Черкезите отстъпят минутно пред гърмежите, а нашите се изправят и тръгват по пътя.


Битката ечеше пред нея с всичката си сила.


Кандов се ослушваше в камбаните, като човек, който сънува.


— каза Найден, като захвърли торбата си в ъгъла.


Отпред, отвъд камънаците на баира, които се белееха, като кадифе се тъмнееше небето.


Представи си, и аз каква глупост щях да направя.


Мисля, че „Богородице дево“ и „Верую“ бяха прочетени по няколко пъти, така също безсъзнателно.


Той предвиждаше всичките нужди, доставяше всичките потреби, поправяше всичките недостатки на училището.


Мислех да се повърна на станцията да преспя в някоя от гостилниците там.


Петимата Костадинови хора поеха конете.


Светослав, бледен като стена, мина пак край първия прозорец и погледна крадешком в нощта.


По които места Георги Димитров познаваше много българи.


— Ами мама, ами кака… на кого останаха? — запитах го аз.


Няколко от тия депутации бяха из селата, находящи се в Рупченската околия.


Но те нито се обърнаха: разговорът беше горещ.


Той беше безжизнен, лицето му присиняло, месата му вдървени.


Така прекарахме ние през цялата нощ.


Огнянов тревожно очакваше завръщането му.


От всички чувства страхът беше най-малко развит у него.


Да дойде човек, та ще се засрамя.


Когато свърши, аз го попитах тревожен: — Какво намерихте у мене, господин докторе?


Дядо Руси наведе глава и забърза към къщи.


Ян Бибиян попипа пазухата си, да види стои ли още там дяволската опашка.


Няма свещ, но на огнището гори огън.


Бяха го затворили, че откраднал една ерешка кожа, както споменах вече.


Положение, както виждате, не твърде завидно.


Те искаха само да се поразвлекат и да погледат.


Доведе си жена някъде отдалеко, от Кюстендилско.


Трябва да се е случило нещо, щом Нона от три–четири дни не беше дохождала.


Две думи кажеше и се причервяваше като мома.


Между тях, с наранена гордост, поусмихнат, крачеше Гороломов.


Кардашев се усмихна вежливо, защото не знае какво да отговори на такъв задължителен въпрос.


Конекрадците, влашки цигани, подкопаваха стените на дамищата, влизаха вътре и откарваха конете.


Темир се простря цял на земята и му целува носовете на цървулите.


Той се спотаи зад плета в тъмнината.


Нови крила нарастоха на неговата още тщеславна душа.


Румънското правителство редовно заселваше тия селяни в Добруджа.


Надълго описваше после малките хижи, направени от бамбукови пръчки.


Сега няколко камъка като зърната на градушка подскачаха около него.


Там няколко аази и първенци прочитат някакъв протокол, от който не разбрах нищо.


— Па и вий, господин учительо, действувайте за господин Хрисантова.


Не трябваше да се оставя никакъв свободен изход на татарите.


Разбира се, че грабежът и плячката на башибозуците са нямали граница.


Знамето Огнянов, като пробуден от тежък сън, позна заблуждението си.


Секретарят не отговори, а само погледа зачудено народния представител.


Какви проклети кучета — каза Гороломов, — как лаят.


Скоро след това се показаха руските ескадрони и атаката започна.


Всички ядат сладко, бавно, с уважение към залъка.


Би ли пристала да дойде в България като негова жена?


Но мрътвилото, отсъствието на всяко движение и звук, и топлина?


— Кой знай, ако би… — пошушна си тя в най-дълбокото дъно на душата.


Всяка от тях си има дървена заграда.


Хеле добре, че барем го разбра, че е здрав и жив.


С Найдена, който беше потаен другар на юнаците, дружината се увеличи на пет души.


Отведнъж тъмните води се разиграха още по-страшно.


С гологаните си напълнили джебовете и си излезли почтено, като ревизори.


Мръкваше се, трябваше да се нахранят и те.


Инак щяха ли да разпращат покани и да става днес бракосъчетанието им?


Първият пътник видял това и много се учудил на неблагодарността на другаря си.


“ — пошепна си той и се затресе в леглото от смях.


Сега намери сгода да си отмъсти.


Той се чудеше как самото появление на Османа вдъхна на разбойниците такъв страх.


Ръцете си държеше смирено отпред, като че отиваше на черква.


— Не го ща… — изхленчи старецът.


Настръхнали хората като бодлите на таралеж.


Най-после повикали нашия лекар.


— Че доста са, както уверяват, аллах да пази царството… — Какви са?


Прозорче, отворено в една душа Кардашев го погледна в недоумение.


Крепостният свещеник принадлежеше на болярина, които го хранеше и обличаше.


Ще си позволя да ви кажа откровено нуждата си: за празниците нямам панталони, извинявайте.


Малко по-нататък Нею се спря заведнъж и посочи с поглед и ръка нанадолу.


„Обръсни ми брадата, мустаците, веждите и главата“, казва той.


Това може би ще стане нещо твърде обикновено и никой няма да се учудва.


Докараха насила жените и децата пред голямата клада и доведоха монаха вързан.


Никога родната земя не е ни тъй скъпа, както когато сме далеч от нея.


Отсега нататък той започна да се събужда често.


— Там, при господа, при господа пращам жълтиците!


Колибата на овчарите, които пазеха стадото на зимовището му, се димеше весело.


По-нататък величествените Родопи представляваха северно сияние!


Всяка трепереше от страх да не чуе името на своето дете.


Той благоговейно прекланяше чело и правеше широки кръстове на гърди.


Ти тряба да не звборавяш, че аз съм ти баща.


Но долините, планините и други още предмети стояха още.


В това време на вратата се показал Ботйов.


Всичките влашки министри са на Синай при княза на съвещание.


— А бе, фърлили се от моста… Дя!


Аз наистина никога се не бях опитвал в това изкуство.


Някой се провикна: — Василе, на твоя ден и добитъка се радва.


Негодувание, очудване, възхищение — всичко мина.


Случва се често тогава морето да изхвърли някоя лодка или дори гемия.


Беше се уговорило примирие, за да се приберат ранените и убитите.


Професорът извади една карта на Румелия и портфела си.


— Та нищо пак? — пошушна тя болезнено.


То беше нашият трети, невидим другар.


Той е тръгнал за Русия, месец и два преди заминуването му с „Радецки“.


Тулешкова, другар и съмишленик Ботйова в тежки минути.


Ако те намеря една минута по-после, здрава кост няма да остане на тебе.


Хората, изумени, стоеха на двора, кръстеха се и никой не смееше да продума.


Когото заболеше глава, при него тичаше, дордето най-сетне го накараха да проси.


— Още там, на превързочния пункт.


Тия за Черня не знаят почти нищо.


Пред кафенетата се изправят стари каваци и под тях лятно време винаги има хора.


Както го показва и името, той беше от Бели Мел.


Черните очи на по-голямата снаха засвяткаха.


Извика Вълко и удвои крачките си.


Вероятно били са жилища на търновски боляри.


А разбойниците, които търсеха покровителството на гъсталаците и балканските пущинаци, бяха българи.


Изгърмяхме няколко пъти и свирнахме с рогът да ги призовем.


Тълпата, без да му мисли много-много, въоръжи се против главатарите.


Дойде на мястото, гдето беше я оставил, и я взе.


— Не, не съм бил в опълчението.


Няколко секунди и двамата стояха с ръце скопчени и неподвижни като статуи.


Човек, дето се е родил, там му е добре.


Последните велики събития: войната, опустошенията, освобождението не слисаха никак хаджи Ахила.


Конят е нетърпелив, върти се, цвили и рие с крак земята.


Третият от дошлите беше Данаил — едър селянин, отпуснат, дрипав.


Лицата им се опънаха и зарумениха от слънцето, което беше заляло всичко със светлина.


Щото се печели лесно, то се и харчи лесно отговорил Николчо.


Погледнах пътната вратня с намерение да изскокна.


Уважението ми към това българче растеше.


Аз му давах отговорила майката.


Това положение беше трагическо, въпреки привидния си комизъм.


С тънък сребърен глас се смееше от другата страна и Василена.


Под тия впечатления той написал стихотворението: Ботйов отишел още по-далеч.


Ти си му бил отнел и махалата, и гробовете, и литургиите.


То се смути и нито помнеше какъв бе въпросът.


Скоро се раздаде някакъв глух човешки рев… Гороломов тогава тръгна към дома си.


Загалиха, замилуваха, зацелуваха по надутите бузки, по гойните меки ръчици детето.


Но едновременно с това той ставаше по-търпелив, благ и набожен.


Но с това южната ни граница там още не е оправена, именно къде Фотен.


Не си отиваше и човекът с жълтите мустаци.


Славчо, чиято глава стърчеше над всичките остали глави, видя що беше работата.


Колчо запя тропара на калугериците.


Аз видях сега пример на родолюбие от вас.


Трима-четирима селяни, добре облечени, излязоха от едно кафене и тръгнаха към околийското управление.


— Викай по-високо, уплаши ме! — отзова се по същия начин Бойчо.


Тя не е още тъжна, но става замислена.


По едно време присядам на коляно, разкайвам се веднага и пак се изправям.


Това беше същинският министър на Англия.


Спусни се над България и дето кацнеш, там е.


Каравелов почнал да се третира като най-опасен човек за българския народ.


— Те гледат към нас — допълни Кардашев.


И неговото лице е също кърваво.


говорила Неновица.


Очите й, очите й, какви бяха големи и черни!


Чистосърдечно и добродушно той всякога казваше, че, стар човек, той без сън не може.


Чуват се топовните гърмежи и далечни светкавици блещят над хоризонта.


Пашакьой се случи една малка безредица.


А врабците, като видели, че си отива пак, радостно зачуруликали.


Момичето (име не споменувам), половина българче, половина гъркинче, възпитано във византийщината… Обича ли го?


Кирила и Стефа се намирахме още на мостенцето.