Дайте ми малко пари, защото съм закъсал.


— Ние ще имаме нови прахове, защото вятърът се усиля, карай по-добре напред.


Скоро дойдоха всички поканени мъже и минаха след царя в трапезарията.


— Де, де, не скърцай — погаври се единият от конниците.


Горе поляните, огрени от залеза, изглеждаха като златни.


Отстоящ двайсетина километра на юг, сгушен в една долина в разклоненията на Балкана.


Но повечето мъже бяха овчари в Добруджа, селото не мислеше за бунт.


Тя иде от Баташкото блато, като си намира път през един разцеп на Каркария.


Дочу ги една малка чучулига и стана и мъчно.


Това бе начало на новото българско движение.


Десетина конници по разни посоки влизаха вече в село.


Той преживяваше изново страданията на оная страшна нощ.


Щом взе да се развиделява, зачу се голяма глъчка: хора на коне, с пушки.


Продумали каквото продумали — знам ли?


Отговарям: Няма нищо по-невярно от това!


Булка, остави мотиката и почини си!


Еникий остана върху скалите сам.


Там, до пътеката, върху един самотен голям камък нещо мърдаше.


И така, боляри, моето решение е да се опитаме с отстъпки да отдалечим Чоки.


Искам да почина и да поправя бича си — каза пророкът.


Удрянието на четири пети от земята приличало на четири конски крака.


И като си помисля, че и моят живот може да бъде същият, ужасявам се.


— Тая вода се не пие, бае приятелю — рече той.


— Как си, Баташки, как си? — посрещна го весело той. — Какво правиш?


Никакъв човек, никаква жива душа не се виждаше.


В града може би имаше по-хубави момичета от нея.


Никой не го закачи вече, пуснаха го подир няколко деня.


Преди да отидем в Белово, трябваше да минем през с.


И аз му разправих мненията на доктора преди и после откритието на моя сан.


Всички се обърнаха към дяда Моска и се засмяха.


Файтонът се търкаляше по широкото голо и безлюдно поле.


Няколко дена след пристигането ми в Хасково постигна ме втора неприятност.


Изведнаж се издигна пламъчец — запали се сламата наоколо.


Отведнъж те се превърнаха на малки мравчици и запълзяха живо и радостно.


И благочестивий княз Светослав… Влезна патриархът и пресече четенето на логотета.


Колкото и да гледаше наляво и надясно, назад — нямаше я Ганка.


— Та той с този дързостен акт подписва изпъждането си!


Легендата разказва, че Хронос изядал сам децата си.


Пък туй, жените, като си поплачат, олеква им.


— Евалла, чорбаджи — отговори турчинът малко поизвърнал мустакатото си лице насам.


Усмихнати, Ерофим и Марин бяха се спрели и гледаха.


Чиновници, които не си познават от работата!


Очите му бяха студени и спокойни.


Кажи пак някоя стара юнашка песен.


Аврамовата физиономия се разпущаше все повече и повече от задоволство и щастие.


— Добре, ама какво ще ми дадете? — рекъл хитрецът.


Стъмни се съвсем, а ние трябваше да нощуваме гладни в школото.


— Разумява се, той винаги е там, щом бие втора черква.


Рано заранта почукал някой на поповата пътна врата.


Огледаха всички долове, всички по-ниски и по-затулени места — нямаше я.


После седна и започна да си прави цигара.


— Нашият народ има нужда от просвещение и нищо повече — възрази учителят.


Мнозина, на които конете не бяха тука, затекоха се да си ги докарат.


Но остаяха още няколко стола за бъдещи отлични посетители.


Върнали са се само някои от мъжете, българи.


А котлето с коледната гостба ври на огъня весело.


Обмисляше едно, виждаше, че не ще помогне, и се залавяше за друго.


Не й оказахме заслужените почести, не пометохме пътищата за нейната божествена походка.


Да го изгледам аз него и да го изуча, а той… Какво?


Грехота беше да се остави болен човек непригледан.


Като пушил, хванала го дрямка и заспал.


И тръгнахме, двеста души тръгнахме за Черни връх.


Един жълт котарак беше седнал на прага и се лижеше с езика си.


Той беше млад момък, рус, с гъста коса, изправена над челото му.


Духаше хладничек вятър, но слънцето често поглеждаше иззад белите облаци и припичаше.


Тя с удивление гледаше наоколо си.


За Индже приказваха кърджалиите.


Кайпа — това е българско село близо до Одрин.


И богат не беше даскал Андон, но си живееше добре.


Не трябва маяне: да им метнат едно було, та да патаса светът.


Тогаз вълкът скача и я хващаза ноздрите.


Тогава съгледаха в дъното на двора вехта, прихлупена къща с две стаички.


Ние излязахме сред улицата пред дюгана и що да видиш!


Зайците почнаха да се поглеждат плахо-плахо.


Каквото ми каза, това ти обаждам.


Това ми тежеше като камък в бъбреците.


Ето какво си мислеше дядо Минко.


Това беше доста за от месец насам плашеното население от турска сеч!


Не бил той Ботйов, нито пък Ботйов бил Каравелов.


Тя беше едничката рускиня, оженена за българин в това село.


Четата, която се състоеше от главатарите на въстанието и от по-първите заарски интелигенти.


Искаше да я улови и да я реже на късове.


Припукаха пушки — бърза и честа стрелба.


Момчето сложи още едно легло в тясната стаичка.


Тя е много високо, много високо.


И все гледаше настрана, замислен.


По полиците се трупаха нови съкровища от произведенията на человеческия ум!


— Трябва да го вържем тогова — каза Радослав.


„Братия българи!“ — повторил той подир няколко минути и пак замълчал.


Тия скотове могат да направят и по-лошо у Цанкови.


— Е, и ти си седнал да мислиш за този сън.


Това беше казало детето и повече не трябваше.


Някои от нашите другари не закъсняха с обвинения и протести.


Скитай по света, докато си млад.


Един дядо Маринко остана на мегдана, като че забравен от всички.


Други слазяха или възлазяха по стръмните побелели улици.


Непознатият тропна с тоягата и тръгна.


Но не в тоя живот биеше здравият пулс на живота в стара Добруджа.


Тя бликаше от две страни: куршумът беше само пронизал кълката и минал.


Трети искат да създаде нещо ново, нещо особено.


Тънък и висок, малко отслабнал, малко почернял, но хубав и напет.


Всички на земята, безполезни жертви не ща.


Биението, мъките, поруганията и пр.


Стоенчо отиде да търси обуща при селския учител, а ние седнахме да ядеме.


Кюстенджа изведнъж ставаше нещо като малък Вавилон.


Бае Георги, като весел човек, взимаше наравно участие с нас почти всяка вечер.


Той пита началникът как е пременен, как ходи, носи ли сабя.


във време на въстанието, той беше изложил в няколко параграфа и дисциплината.


Той гледаше слисано госпожа Муратлийска.


Той, като се приближи до нас, залая силно и бързешком доде насам.


Това било по някаква си нужда, не лично за него, а за верни другари.


Очите му не виждаха нищо, ръцете му трепереха.


Аз така подло постъпих с тебе, но и ти жестоко ме наказа.


Бясната стихия ги хващаше за вършите и ги тътреше гневно по ширинето.


И той посочи на един голям фотографически портрет на стената.


Единият от пехливаните, сух в лицето, малко гърбав и с широки гърди и рамена.


Той да доде, аз ще се жалвам и на него.


— Не бой се, Фроске, нищо няма.


Няколко души от тия чорбаджии, лица твърде влиятелни из селото в това именно време.


Аз съм честен човек, та не искам да изкупвам живота си с хорските страдания.


Посрещнал го поп Димчо, член на комитета.


Гласът на майката пак процепи въздуха.


Една-две секунди минават само, и ние разбираме всичко: там пееха „Христос възкресе“.


Той се връщаше от града и не очакваше да ги намери тука.


— Стари хора, какво да ги правиш.


Естествено бе, че това сходство на вкусовете го свързваше със Стефчова.


Опашката му се бие ту в единия, ту в другия хълбок.


И двамата се загледаха в кобилата.


Манолаки прехвърляше седемдесет и три години.


— А аз те познах, бабо Младено.


Всички слушаха, но мнозина не гледаха вече тоя, който говореше.


Това е едно хрумване, една идея.


Огнянов забележи техните измършавели и хлътнали лица.


Няма нужда да ви разказвам, че тия бяха разбити вече окончателно.


Вижда се работата, че постоянният дъжд, разните опасности, миризмата на барут и пр.


Искам си жената честна и непокътната, както я доведох у вас!


Никакви по-нататъшни обяснения не последваха помежду ни, от които нямаше нужда.


Ще натегнем, ще наведем върбата над водата и ето ти — станала добрината.


— Ах, именно за това скърбя, драга Зинаидо.


Тия хамбари са срещу моста на кьошето.


Единственият човек, който беше прекрачил прага на кръчмата му тази сутрин, беше Давид Кьосето.


Като петно кръв между двата трупа се червенееше карамфилът.


Мина й през ума, че трябва да запомни тая дата.


Рояци заптиета бяха пуснати за него.


Защо ме не послуша и тръгна в тоя път? — нареждаше тя.


И така нещастната баба стана жертва!


— Бог нека ме прости — каза той.


— Страх ме беше да ида, дето нямам никого познат.


— Не е, не е Стефчов — Мунчо е — възразиха всички.


Скоро тя се вдигна високо и направи няколко кръга над града.


Учителят употребяваше тия мънички хитрости, ненужни впрочем, пред хаджията.


Излезе, че всичките са съгласни по тая точка!


Каза той, като се заложи пак при камъка и мери близо една минута.


Тия ласкателни думи докарваха в умиление библейските личности.


Тон гледаше земята, наметнат със синьото си палто, и плюеше настрана.


— Тая ръка трябва да я отсечем!


Той имаше философски наклонности и обичаше тихите съзерцания.


Като други път, той не се усмихна, гледаше настрана.


И пак ще се поразходят с нея и ще си бъбрят.


Дъртата те гледа, баба Иваница.


Пред нея на столове под сенника седяха куп мъже и жени.


той же параход стигна южния край на Тасос и възви на север.


Полето в околностите на града блести чисто, хубаво и свежо.


Тялото й падна до тялото на нейния най-близък.


От тоя ден нататък Славенка разбра, че Бърни я следи.


А с какъв нежен гласец говори тая гургувица за изпросеното от кръстница гърненце!


Като на шахматна дъска се наредиха и тръгнаха взводовете.


Бяха обикновените въпроси и отговори.


И жителите на града Браила били на такова мнение.


Ще ядем да си гледаме работата“.


Дружинният командир приказваше с командира на седма рота.


Може тъй да се случи, че повече да не се видим.


— Подигравай се с едно бедно момиче.


Водачът хвръкна напред, а гостите — след него.


Селяните още стояха пред кръчмата.


Преди да почна да пиша, аз винаги съм търсил един познат сюжет.


Не мръдвай, ако ти е мил живота!


Очите им се зацелиха в блатото като гърлата на пълни пушки.


В тия един-два часа, докато липсваше, той беше сварил да се напие.


Хаджи Енчо слуша с голямо внимание.


Било много спешно — отговори татаринът.


Тоя дъжд от звукове заваля кротко и тихо като есенен дъжд.


— Върни ми опашката, Ян Бибиян!


Ние, пренебрегнатите и отхвърлените.


Неочаквано откъм края на селото се зачу шум.


Младо и неопитно, но патриот отче беше то.


— С удоволствие, но видите ли, че в тоя час не може.


Гороломов, притиснат отвсякъде, заплава като на вълни.


Пред нас, оттатък високия хълм, бучеше и ехтеше боят, шумеше огнено, бурно море.


Остави си дрехите на него и легни.


Всичко друго, необходимо и ценно преди малко, сега безжалостно се разхвърляше.


Ни той, ни Стоян воденчарят не бяха туряли тия камъни.


И ние сме си отворили устата да учим на ум тия хора?


Идеха подкрепленията, но тъй бавно и незабелязано, както се движи всяка пехота.


Нона седна до него и ниско му заговори нещо.


Щом подушат, че знаеш, не те оставят вече на мира.


— Господа, утре можете да тръгнете!


… Той смайваше другарите си с поривите си и с широките си планове.


— Откак сме излезли, троха хляб не сме видели — отговориха плачевно клисурците.


Ние притежаваме оригиналните ръкописи на тия документи.


Нови любопитни съседи увеличаваха навалицата, из която блещукаха две-три фенерчета.


Като че в селото нямаше ни една жива душа.


— Бабини деветини — повтори дядо Васил.


Царят го чакаше у царицината горница.


Кардашев посочи усмихнато вестникопродавците, които ревяха своите гръмоносни новини.


— Слушай, Хубене, оная пак иде.


Трябва сега да се види колко има у Попов и у тебе..


Първият ден на пролетта — благата реч на Исуса, която възкресява дъщерята на Иаира.


Давал съм хляб на много кучета, ще дам и на тебе.


Поздравете мълком тия благородни рози, когато ги видите да красят гърдите на някого.


Душата ти настръхва и се свива.


Те имаха вид на човеци, които дебнеха и не желаеха да бъдат видени.


Па пустата им война отгде се взе!


Въпреки това той рядко биеше: в калоферското училище аз заварих по-человеколюбиви отношения.


Съдбата му посочи път за забогатяване.


По-нататък имало друго едно село, което се казвало Бросен.


Никой не видя какво стана по-нататък.


Оттука нямаше нито манастирските псета да се разбудят, нито ратаите да ги усетят.


Тукашното правителство ще да гледа на всичко през пръсти.


Никой не си отиваше, никой не помисли за работа.


Ще каже една дума, а половин час ще мисли.


Подир малко — пак ужасните жеги.


И той усещаше сърцето си, че тупа силно.


В един час той виждаше подровено зданието, градено с такава любов и въодушевление.


Той се шири свободно подир Смилецовото избягване и се ползуваше с пълна безнаказаност.


Комисарите се споглеждаха един други, като да бяха виновати в нещо.


Утре рано щяха да тръгнат, за да гонят Берковица.


Разбира се, срещу това ми се не плащаше нищо.


В тая минута, далеч до самата черта на хоризонта, се показва някаква верига.


Но аз искам да се разтъпквам и завивам покрай павильончето на книжаря Чипева.


И смъртта дори не е могла да заличи сладката радост на тая надежда.


Но времето беше лошо сега и под каваците нямаше никой.


Разбира се, че на първо място стоеше селският свещеник.


Груев махна с ръка на мене и вече ме не извикваше по тия предмети.


— Тая буца е злокачествена — рече той. — Трябва да я отрежа.


— Ух, да те вземе… — разсърди се Маръндаков — уплаши ме.


А дето говориш тъй, Фроске, докачам се.


Умрелият — умрял, то интересува поповете, а нему остават живите.


Той наименува едно случайно име.


Чумата да го тръшне тоз поганец!


После заскача и заигра, като дете, като момиче.


От мостчето до Славювата кръчма имаше три кладенци с чекръци.


Стефчов се навъси мигновено и бръкна в джеба на жилета си.


— И вие сте един от тия борци? — попита момата.


Той чу от самия Жоржа разказа как го зел съдията за ревизор по съдилищата.


че и той ни е хранил и поил с ръката си.


Нямаха свирец и момите играеха, като пееха две по две.


Калин ръмжа, сумтя, но скоро заспа и на новото си място.


Скоро той дошел до къщата на бая Петра, надникнал през прага и извикал:


Неприятелят беше отблъснат, селото — превзето.


При всяка негова дума предаността на това момиче се изпаряваше във въздуха.


— Виж! — кратко и гордо казва той и сочи вълчицата.


— Не, никога! — повтори пак той, като си легна.


Той се подпираше с тояжка и водеше за връв едно мършаво бяло кученце.


— викаше той отчаяно и безсъзнателно просеше помощ от слабото дете.


Свършил за немкинята, Маргаритову скимна да мине на българската литература.


И Иван Белин пиеше, макар и да не усещаше вече вкуса на ракията.


И увлечен в мечтите си, Боянов неусетно преправяше спомените си, преиначаваше, преувеличаваше, измисляше.


Хайдутите тръгнаха след него, засмяха се и зъбите им лъснаха като на гладни вълци.


И Ахпапов, след като беше се обадил с думите: „Аз, г-н старши!“


После него идеше хайдушкият Сливен.


„Доста съм аз от къщата“ — думаше си той.


— Ян Бибиян — каза Калчо задъхан, — оставяй всичко и тичай с мене!


Долу във файтона седеше едър, пълен човек с издути рамене.


Който се откаже, а има добро оръжие, да го даде на оногова, който отива.


На доктор Джан-Джана светна лицето от удоволствие.


Скучно и неинтересно минаваха дните.


От някаква болест е окапала косата му и главата му е съвсем плешива.


Но Ахмед ага знаеше, че няма от какво да се бои.


Пламък беше изял средуляка му и оставил непокътнати краищата, бедните къщурки на сиромашта.


— Уплаши ли се, Зинаида Матвеевна? — И той се кискаше до примиране.


Зимно време, като ставал заран, до гърба му се натрупвало няколко пръста сняг.


Когато спи, те стоят над главата му и бдят над него.


Ни компреси, ни разтривания, ни локмаруху, нищо не помагаше на болния.


Бичът изпляска и се уви два пъти около врата на мухтаря.


Нему се не щеше да говори за това.


За какво още те не превиваха раята, какво не измисли тяхната неограничена фантазия!


Виновато ли е нашето лакейство, което се проявява пред всеки златни очила.


Гороломов, професорите и търговецът излязоха.


— Защо не доде вчера? — каза той. — Нона беше тука.


Светослав сега беше пълновластен господар на Търново и България.


„И то е същи звяр, и то е като вълка“ — мислеше си Петър.


Само трябва да се мълчи и да се работи.


Полека-полека страстите поутихнаха и гювечът се попривърши.


— Добро утро, чичо, какво желаете?


Сръбската граница във всичкото продължение на въстанието да е открита за българите.


Около камъка работеше и кашлеше Казака.


— Или за онзи свят мислиш? — запита го пак Омар.


През целия ден почти се чуваха топовии гърмежи на изток.


— Прегледа ли вестниците, даскале? — попита един от първенците. — Кажи някоя новина.


Ние хванахме през гората направо, че е по-безопасно и по-близо.


Тъй сме ний българите… Аз слушах и се усмихвах, но не казвах нищо.


Но Стефан не винаги избираше прекия път за воденицата.


неприятелските позиции, са равни поляни, с кола да ходиш по тях.


… И в тая стаичка без огън натъпкани.


Тая първа сполука поободри въстаниците и те продължиха енергически огъня срещу неприятеля.


— Мамо, една идея! — извика Маргарита със светнали и вдъхновени очи.


До самата врата имаше ракла с дървена решетка.


Разбира се, че вечерта ми дадоха хляб след дълги мъмрения, Всичките викаха отгоре ми.


Но повече от десетина деца и момичета тичат в разни посоки все за хляб.


— Радоиле, къде? — извика Светослав.


Защото такава ужасна смърт той намисли за предателя.


Тя има почти Темировия ръст и ще я пропусне стражата в мърчината.


— Разбира се, че ще идеш — рече майстор Франц, — щом те викат.


„Не току-тъй Лиана ми я е оставила в пазухата“ — помисли си той.


— Че кой бърка тук освен тебе и Пенчо? — обясни жена му.


Като се наяли хубаво, жеравът рекъл: — Торбаланци, ха в торбата!


Баща му беше богат човек и виден партизанин.


До мене стоеше Кривцов неподвижен.


— Осем! — прошушна Боримечката. — Вам оставям четири; другите са мои.


А какво си правил оная вечер в Долнята махала?


Приеха се безусловно с малки някои забележки и предупреждения.


Докторът хвана пулса на болния.


Но гласът му все гърмеше и се чуваше из цялата къща.


— Слушай, даскале — каза той, — внимавай!


И младата хубавица разкри изранените гърди на един млад яничарин.


— Аз те не плаша, ами ти казвам да се радваш… Той е жив!


Руен пот течеше по зачервенялото му небръснато лице.


Байрактарят Куруто бил ударен с куршум в корема, паднал на мястото си и извикал.


Ръката е привикнала без трепет да се простира.


Пипва ѝ Ботйов крехкото вратленце и го усуква няколко пъти на бурма.


Кирил чете молитви с кръста в ръка.


Залови се с едната си ръка за дирека и погледна надолу.


Той изгуби подобието божие и образът му заприлича на зъл кучешки образ.


Поздравите и разпитванията за здравето минават сърдечно и леко, като научен наизуст урок.


Но той много малко се бави вътре.


Дружинният командир беше се спрял върху коня си и пропущаше пред себе си дружината.


Аз не можах да позная никого с бинокъл, а на брега не излязох.


Види се, ще ходи в Русия, да си вземе дипломица — каза сърдито докторът.


Чуват ли се там песни, свирят ли гайди, кавали?


На Магдалина трепна сърцето от радост.


И селяните един въз друг се заредиха да му хващат ръката.


— И Али опря на гърдите си острия нож (ханджар).


Само отроците по манастирските имущества бяха освободени от тия тегоби.


Графът и графинята си разказват един другиму мъките и радостта.


Тая невинна лъжа мина и той трябваше да продължи новата си роля.


И за голяма жалост, никой нищо не носеше.


Тя се позамисли и се загледа пред себе си.


Гибелта на Светослава бе решена в една минута, и по такъв прост начин!


Нападателите не се виждаха още отгде ще нападнат и какво им е числото.


Няколко души държаха коня на българската кралица.


Ако се не лъжем, най-напред габровските жители подадоха подобно прошение.


— Или да си изгуби главата… което е много лесно.


На заранта тоя последният дойде.


Ама пък умни глави сме били, бей!


Искаш ли да ме послушаш?


Едно сливенче го снело и запасало на кръста си.


Той, като дошъл, щом погледнал пръстена, и дрехите се направили.


Тия тържествени гласове се носеха като ехо от хиляди водопади.


И не даваме никой да пие, Я съм на служба да вардим.


Годеслав обаче се благодари и на толкова.


Два чифлишки плуга с по шест чифта едри, охранени волове оряха нивата.


Далеч зад Беласица се виждаха спрени бели облаци.


Бедният наш Кривцов беше засрамен и от челото му капеше пот.


Някои от селяните я видяха, някои не.


Никаква друга мисъл като че нямаше в тоя беден и болен ум.


Лозите, които висяха над него, правеха мрака още по-гъст и по-тайнствен.


Аргиров също измънка нещо с кисело лице.


Славка беше тука, в татарския стан.


А ти недей мисли, че съм послободняла.


Излъгал я Никола и тя повярвала жената!


Няма съмнение, че това хоро е било само напук на врага.


Цялата околност се превръща на същински лагер.


— Не, ще си ходя — повтори Нона.


Даже видя брадавичката си и се усмихна.


Нощес се събудих, чух ти хармониката.


Хората вътре й станаха на крака и тя смирено, с поклон ги поздрави.


Аз ви казах всичко, щото лежеше на сърцето ми.


Не се мина много и чичо Митуш беше пак под дървото.


Чорбаджийските синове.


Отбити бяха няколко неприятелски атаки.


Ако отиваш, пръждосвай се по-скоро!


„Куру, хайде бе, направи ни туй добро“ — говорят страшливите.


Тоя път не бяхме в окопите — останахме за поддръжка.


Тая пътека, направена от стадата, даваше радостния печат на живота на тая затънтена самотия.


Една нощ е враг, един гроб е тайна.


Сражението траяло цял ден непрестанно.


— Аз ги броих — отзова се един млад с едвам наболи мустаци стражарин.


Глъчката из публиката се усили.


— Каквото направиха и другите: предайте се на първия си господар, който бъде той.


Ти ме питаш за домашните; те са добре.


— Не, Търново е тясно за нас двама!


Той впрочем е и престанал да мисли за нея.


Как майсторски прави всичко, каквото чуе.


Да кажа ли нещо по-чувствително?


Ще дойда, където и да съм, ще дойда.


Сега единият от тях четеше с глас книжката на Цанова „Напредък“.


Призори той се сепна и се озърна наоколо.


— Много ще да го търсим ние — прибави трети един селянин.


Той дебнешком отиде до вратата й и влезе при някогашната си любовница.


Ето защо такива като Иван са необходими, за да върви правилно колелото на живота.


Змеят подскочил, хванал върха на ореха, извил го до земята и почнали да берат.


Часът за работа още не е дошел.


Вазов беше в разцвета на творчеството си и идол на учащата се младеж.


Той беше в твърде възбудено състояние и ние се отчаяхме вече да го укротим.


Морето, тъй да се каже, беше всеки ден пред очите им.


Хванат ли вилата, ръцете им се изприщят.


Като ги чул Ботйов да говорят на руски език, безцеремонно се препоръчал.


Панорамата се сменява постоянно пред очите ни.


Тренът беше готов и голямата машина, окичена със зеленина, пухтеше и изхвърляше бяла пара.


Той се беше отдал на България, а влюбил в Рада.


За „Законите на Швейцария“ нямам никакво понятие, но мисля да е добро нещо.


Пръв скочи Панко и започна да разпряга.


Това бе сбогом от негова страна… Тия са последните негови думи!


Но един път Ботйов наложил дебелите очи и отишел в Евлогиевата кантора.


Шумът скоро престана, Учителите влязоха в класовете си и работата почна.


— Господин Огнянов, чели ли сте философите, които са писували по женския въпрос?


— Надявате ли се за годеника? — попита г-жа Галчева.


Още неизрекъл последните думи, враната изчезна.


Иван посочи и към Танка, Гороломов погледна и него и пак кимна с глава.


Само заледените мустаци се подаваха.


Иванов бе впил очи надясно в гъсталака.


Големи черни, живи очи горяха под дъгите на две сключени вежди.


Но той се дръпна внезапно и остана вкаменен на мястото си.


Те запяха в хор една чудна песен.


И докато вземе да го хока, очите муго измерваха от глава до пети.


— Тая песен се пее на повторки, а се играе на повращулки!


Той ми зададе бързо няколко стереотипни въпроси, каквито обикновено задават докторите на клиентите си.


За тоя груб и безстрашен разбойник Славка стоеше преди отечеството.


Накараха го всички с молба да каже.


Ян Бибиян и Калчо наметнаха мантиите върху плещите си.


Не го ли виждате, че той е циганин?


Сводът висеше две педи над главата му, носейки отгоре товара на цяла планина.


Затова, ако го знаете накъде е и какво прави, отговорете.


„Човекът мисли, че върши важна работа и това си е“ — помисли си Нона.


— Какво се е разфучал Мунчо тук?


По-добре е да слушам една лоша певица, отколкото един добър суфльор.


Куцият се спусна въз воденчаря, блъсна го и строполи го при вратата.


Водачът беше на тяхно разположение.


Стражарят бързо се повърна към селото.


На тая далека височина Дебрянски се мяркаше неясен и уединен, като един призрак.


Той много прилича на самодивския син — Владя.


Тук то правеше нагъл завой наляво.


Отговаряли хората на Радецки и стискали ръцете на нашите.


Той станал редовен посетител в кръчмата на Царски.


По-леко и по-бързо от тях скочи Марин и хукна нагоре.


И разговорът им беше прост до рязкост, както и одевешния.


Ян Бибиян разбра, че това са възклицания от удоволствие и радост, че са намерени.


Ето господ те предава в моите ръце.


Благо пролетно слънце пече над село.


Дъждът се усилваше, нощта ставаше по-тъмна, по-непрогледна.


„Това са заешки тупурдии“, казваха благодушните ефендета.


Дядо Васил разкършва ръце, прозява се високо.


В Народния театър се даде пиесата на Владимир Мусаков „Далила“.


Той беше я прихванал с ръка през кръста.


Силният бас на Рафаилова прогърмя откъм малката къщичка и детето се повърна назад.


— Храни, боже, като нашите черкези — отговориха няколко от слушателите.


А тя гледаше пред себе си, очите и бяха спуснати надолу.


Най-напред се изстъпиха пред лицето на панагюрските слънца пехливаните цигани, почти полуголи.


Докато заптиетата се качат на конете, той стигна ей там до яра.


O, Люцкане!Тука!Тука-а-а!—неочаквано извиква някой и силният тоя бас проечава из целия салон, като тръба.


По тая причина тука бива оживлено обикновено.


— Къде беше? — попита той със сух, трепетен глас.


Брат и сестра се прегърнаха… Лицата им мокри от сълзи.


Покрай всичко това и танцове имаше.


И така Заарското въстание се свърши, без да замирише на барут.


Сега, моля, направи го тъй малко по писателски.


— За тебе сто пъти на смърт ще ида!


И така, бяхме една интелигентска дружина, компания.


На един от тия букове написахме датата на събитието и неговия герой.


Ненадейно той изохка болезнено.


Иванов му отговори, че пътува за Добрич.


А с Гърция е било още по-чудно, даже и смешно.


В един миг солдатите се найдоха долу в мърчината, на чист въздух.


Мухтарят влазяше с една тава баница, за да я опече у Цанкови.


Изпълни ми се душата с радост, с песен, с пролет, с цветя.


В навечерието той доби надмощие.


И всички се затекоха при Хаджи Ровоама, за по-лакоми подробности.


„Трябва да пиша на мама, че не прекарвам толкоз зле тука.


Подир вечерята й разговорите бяха въодушевени и разнообразни.


А таквизи, слава богу, в нас българите, има вече доволно.


Войната беше еднакво сурова и зловеща и сега — в бездействието си.


Но понякогаш неговите шеги принимават и по-невинни размери.


Сиромахът и господ го забравя.


Но всичко като че доде внезапно, неочаквано.


— Наистина сте затънали: кой минава оттука — никой.


Тъмно беше, кално, пътеката, гдето бяха се срещнали, беше тясна.


чакат да излезе змията вън, че вън да я трепят.


В прогимназията, като се надникне отвън, вижда се да зеят всички врати.


Но в манерката бяха останали само няколко капки.


Чували сте и вие за клисурската развала.


— Ти чу ли, старче? — кресна едноокият.


Младият поет прочете пак стихотворението си.


— Да се опустее и селото му, и главата му, и наредбите му!


Едно жито стана — червено, едно, като дренки.


Само сватбарин му остана да стане!


Е, няма нищо, друг път ще го поканим.


Пристигна донесение, че един български ескадрон избягал, щом забелязал румънските патрули.


То побеляваше повече и повече на изток.


Взе настрана дяда Моска и дълго приказва с него.


— По-малко пий! — викна му Малинчев. — Кой си ти?


Подир всичко това ние намерихме, че е най-благоразумно да го послушаме и да влезем.


Нито една светлинка се не мяркала, нито един глас се не чувал.


Тачев продължаваше да се усмихва иронически.


Тя се позавъртя, метна едната си коса през рамото си и ситно-ситно се засмя.


Неудържими, луди хълцания подигаха високо гърдите му.


Ако не беше в градината, отиваше на чешмата.


То го обхвана цял, то стана страст.


Желанието му да отиде на Луната оживя в него и завладя душата му.


В тоя край са запазени и други следи от миналото.


Оттогаз, толкоз години има веке, не я и поглеждам.


Агентът беше ядосан, задето още не отваряха, и сърдито викна: — Да се обираш!


И тя върви, без да знае какво прави, без да може да се възпре.


След два часа пътят му го докара пред селото, избирателен пункт, предан на Бажаклиева.


Два пръта се стовариха по рамената му.


— Само към средата ми се вижда съмнително.


Но той можа да заспи едва на разсъмване.


Те минаха през село и се спряха до кръчмата, срещу Тодоровата къща.


Нямаше никой — само Филип и клисарят Рангел.


Не мога да си спомня още кои други се напечатаха там.


— Ако не съм го копал, поне да го обрежа — казал си той.


Отговори Калчо и после попита: — А как мислиш да отидем там?


Или някакво извънредно препятствие?


— Де се сбира народът? — попита Огнянов троснато.


— Ето паметника — каза бай Васил.


Тогава настал ред на навалицата в черквата.


Ходи в Клисура, Сопот, Карлово, Калофер, Аджар, Шипка и пр.


Оставиха го и повече не искаха да му пречат.


Той наведе глава и я фана за ръцете.


Облаците се извиха на другата страна на небето, там сега беше дъждът и бурята.


Търка го дотогаз, докато сам се умори и изпоти.


Дядо Руси чу това, но не трепна, не се обърна.


Подир двадесят минути ние имахме вече изкуствена месечина.


— Ето там, до крушката, в нивите.


Тя подкара бързо и отначало не съобрази ще мине ли през село или не.


Аз трябва да се разговоря с него.


И сега го влачеше жребецът, но и той опъваше въжето, колкото можеше.


— Моля ви, господин професоре, не можете ли отговори по-точно?


Той се доста очуди от това повикване.


Но чорбаджиите се молеха на пашата, даваха мило за драго.


Той се оправдава, че сторил всичко това от зор, от бой и от мъки.


Моето око се изпълни още повече от това, що видях.


— За такова пътуване самолетът не е пригоден и не би издържал.


Тоя шум из въздуха и тия тъпи гърмежи зачестиха.


Като че бяха го забравили вече.


Градското му облекло още повече усилваше тая вероятност.


На прага се появи пощенския раздавач.


В тоя миг се чуха викове на българи в улицата.


Смей ли някой да ни направи зло?


— Ти си огорчен нещо от твоите българи?


Мащеха за едни, а за други най-млечна майка.


— Кой иде? Вие ли сте, Дончо? — попита в тъмнината някой.


На Марка светна лицето от задоволство.


Отец Никодим застана в мрака сред пустата черквица и дълго стоя така.


Подписаните потвърдяваме същността на настоящето.


Това се подтвърждава, впрочем, и от други страни.


— И Влади заедно с татка си и сестра си погина от кърджалийските ножове!


Той доби силно желание да зачуди съучениците си с дарованието си.


Да, баба Тонка била необикновена жена.


Но той спокойно се наядаше и спокойно заключваше пак храната си в долапа.


— Сe` едно: аз само за десет минути ще ви обезпокоя.


— Присъединявам се към вас: виноват! — издума важно и председателят.


Гръмогласни смехове последваха от тая шега.


Освен това Крайчо беше още с претенция.


И Братемойев си поглади несъществуващите косми на главата.


Тоя отдел съставляваше пехливанското тяло, т. е. гладиаторите, казано учено.


Как ще попречиш на разпространението на немските боклуци?


Той разбра и се отби с нея при павильончето.


Над главите им, някъде високо във въздуха, пееха чучулиги.


На главата му калпак с лъвче, в ръцете му сабя.


Слухът, че утрепал двамата кръвници, го въздигна високо пред очите на най-равнодушните.


Аз ще кажа на Лиана, може би ще вземат и тебе.


Ето защо неговият край трябва да бъде логичен.


Паша да минеше из пътя, отбиваше се да пие кафе и да я види.


Ето стола, — привлече пипнешком тя един стол.


Може би в това да намереше своята Калифорния.


Върху старата слава на руската конница е хвърлено петно.


От тук вече изгледът на гората съвсем се промени.


Нея гледаше Нейчо, като стоеше отвън на снега, и се усмихваше.


Дъждът падаше като из ръкав, на чучури.


— Това е област, осеяна и направена цялата от скъпоценни камъни.


Славчо цял трепереше и очите му с безумен поглед стреляха жертвата.


Аз няма да остана там, не бой се.


Поглеждам и аз — какво да видя.


— Не, Колчо, Бойчо бил слязъл в Манастирската река.


Той има светли, усмихнати очи и дълги гъсти ресници, като на момиче.


И няколко мъже разтласкаха събраните и уловиха със закана монаха.


Огнянов се почувствува още по-добре.


— Ти не трябваше да му връщаш опашката, Ян Бибиян.


Обаче реч за оттегляне, за бяг от никои уста още не беше капнала.


Баба Димовица познала гласа на своята рожба, която не била виждала толкова години.


Слабата светлина от огъня огря лицето на Огнянова.


Една минута дълбоко мълчание и после — ура.


Нито възрастта, нито грижите му през тия дни бяха го изменили.


Още преди да го земе, тя разбра, че това е от мъжа й.


Пишеше ги грижливо, почеркът — черковнославянски, началната буква голяма и украсена.


— Покайте се, защото божията мъст виси над вас!


— Не му свалих шапка, ама го посочих на циганчетата.


Времената бяха настанали такива, щото Юрдановците бяха прави и Фратювците бяха честни.


Чорбаджии, расо, калимавка и пр. били ненавистта народна, а хайдутите, да бъде идеалът народни!


Дружината го възпря, а то Мацко отдавна би се окъпал в своята кръв.


Веселият и понякога умислен Велико напяваше с твърде жален глас една стара юнашка песен.


Телеграфните жици дълбоко и унесено звучаха.


(Пловдивския митрополит, проклет Гаврил).


След него стават Димитър и Илия.


Ние оставихме всекиго свободен да прави, каквото иска.


Майсторът, както беше вдълбочен в работата си, не ме видя.


Те вървят бавно, от време на време се спират и гледат насам.


Но най-чудното в тия каруци бяха звуковете, които те издаваха, когато вървяха.


Сотир Франсияно, за Горова. Търговецът пристигна с пари тука.


Мирът се сключи, но господ не даде мир на България.


Ей, и аз като Косана бих ял такъв бой зарад нея!


При пълнолуние тя блещи по-силно и хвърля лъчи надалеко по лунното кълбо.


Верен на навика си, старецът не е променил неподвижната си поза.


— Аз, бабо Лалке, ти казах, че ще я наредя.


Танко прибра погледа си и нищо не каза.


Военният съвет обаче не намери за нужно да се възползува от тия практически съвети.


Каза Петруна с нервно треперене по устните и мина в другата стая.


— Здраво се дръж, Джендаки, отиде на оката на дъното!


Звъня господинът, звъня — не се обадих.


Врачката се отвори и един ючбунарец се показа.


Когато селянинът приближи доста наблизо, Иванов каза: — Не е кметът.


Децата започват и се вдигне небивала дрънканица.


Пътниците кое-как преспали и рано сутринта станали да си ходят.


Да ги поискам на заем от Наума, нито помислих.


— Съмва — рече тихо ловецът и залепи лице на малкия отвор.


Тоя момент беше тъкмо един от най-тежките в живота на Каравелова.


Те наближиха Великата лавра, чиито купол и тополи се тъмнееха в нощното сиво небе.


Нищо: мълчеливо и тихо пак напред.


Мене ме силно интересуваше въпроса: що пише той.


— Ние сме орисниците — каза едната.


— О, свободо, скъпо струваш на народите!


Една вертикална дълбока бръчка стоеше неподвижна на невисокото му тумчасто чело.


— Там ще са и скъпоценните работи — допълни трети.


Показа се един, който нямаше сокол на ръката си.


Той ходеше повече сам и никого не задяваше.


Облякла се е в най-хубавата си премяна, ален атлазен елек, синя джанфезена рокля.


Тайните трепети на любовта всемирна де са?


Никога Милчевски не й е бил тъй противен, както сега.


Нашите войводи бяха станали цели барони.


Керванджията извади брадва и започна да дяла.


На вратата на кръчмата се показа Велико железаринът.


— Жив, жив, сестро — изговори задъхана Рада.


Даринка беше дребна, рано увехнала, болнава.


— Ах, пардон, забравих… Е, как отива работата?


Ни по-малко, ни по-много — двадесет български глави паднали в един час по улиците!


Стражи били наредени навред около селото, от въоръжени юнаци, черковата „Св. Атанас“.


Бе, г-н Гороломов, вий барем сте учен, интелигентен човек сте, бива ли тъй?


Недоволните от новото положение боляри един по един минуваха към Светослава.


Очите й бяха необикновено изпъкнали от напъване да върви из лошия път.


Турците го мислили, че е началникът и че се предава: той говорил по български.


Влязоха неколцина клисурци въоръжени.


Инспекторът живо се интересува.


Да ни упази Господ!


Най-много от всички бил безпокоен виновникът на тоя славен поход, войводата.


Заровен между книги и ръкописи, той отбягвал всякаква среща.


— За кое, за юрдечката ми? — кротко рече бай Васил.


Насилието и кървавите обиди се понасяха с търпение и стоицизъм, които учудват.


Онбашият машинално се обърна към негова страна и го погледна презрително.


И да не се ядосва повече, тя излезе от стаята.


Боят се продължи няколко часа, защото жертвите бяха няколко.


— Кой го донесе? — попита Бойчо, преди да разгъне писмото.


Предаваше се слуха за татарското нашествие.


Бедната му жена, която турците мъчели всеки ден, умряла най-после.


От едната им страна вървеше Аго, от другата — Марин.


Както по-рано, нищо не се забелязваше.


Той нямаше обичай да разказва за онова, което беше преживял през тия страшни нощи.


Мравеят се ядоса и тупна с крак.


Наскоро, като се върнал той в България, срещнал се с В. Левски, в Карлово.


Той се давеше в един потоп от позор.


Да зачервим моретата и да прославим небесата… Ето моето слово, правоверни!


Среща Докторът надничаше през дупката.


Желание да дезертират се четеше по лицата на всички мъже в ложата.


Клетият тоз Миларов, клетият идеалист, вечно безкористен, вечно страдащ, клетият безгрижен поет и песнопоец.


Всички погледи се обърнаха към Смилеца, чието лице беше се изменило.


Много имаха издълбани в камъка над вратите си фамилни гербове и имена на болярите.


Поздравете го от мене, моля ви, когато се върнете.


Войната скоро се започна и ние се разделихме, всеки по своя път.


Положението на кръчмаря, когото Держански все избутваше настрана, ставаше опасно.


И пак захващаше да върти очи и да чака.


После видяха, че банът и гостите му излязоха по полето, яхнали, придружени от управителя.


Излизат италианците с триумфалния Баратиери начело.


Баба Яна стана, прозина се, протегна се, като че беше забравила лудориите на Гърбавото.


Около тях няма стрък зелена трева, земята е прашна, утъпкана като харман от добитъка.


И наистина, тя беше жертва на дълбоко отчаяние.


Дървеното клепало от селото зачука тържествено, шествието извика „да живей“.


Гороломов веднага изскочи на двора.


Веднъж се срещнали на един връх и почнали сладки разговори: — Как поминуваш, сестричке?


— Не, не, не бива без Аврамова воля.


Войновски почнал да учи дружината на военно обучение, момчетата се съживили.


Тя спусна към него и усети, че я попари някак тежък, страшен шум.


Иванов, по съвета на Османа, отиде при тях.


— Да не доде пак Емин да ни лови?


Като каза тези последните думи, Аклъ бей седна до огъня.


Нито ми се яде, нито ми се пие — възразил други.


Всичките поменати патриоти се осъдиха на заточение на разни степени.


Гороломов кимна и записа нещо в тефтерчето си.


Лицата и на двете мазни същества били весели и щастливи.


— Пийни си — казаха момчетата. — Ние за това сме го направили.


Тая горещина ще да ми извади душата.


— Позволяваш ли ми да ти дойда на разговор? — пита боязливо Марс.


Шумни тълпи се спираха на Царев друм, стреляйки свирепи погледи и юмруци към Царевец.


— Кости, прибери това… каквото остая — с него почерпи селяните… разбираш?


Въпрос: Но сходство няма ли в развитието на действието между Митрофана и другите?


Калчо търпеливо понасяше жестоките подигравки, а Фют стоеше отстрана и се превиваше от смях.


Искам да кажа, че не твърде деликатно постъпихме в своите земания-давания.


Всеки Български революционен комитет се съставят от некомпрометирани пред Българският народ Българи.


Безпокойствието и нея улови: възможно е всичко.


Капитанът слушаше отстрана стареца.


Но нито Кандов, нито Соколов пристаяха да теглят жребий.


Ноне, не думай тъй, Ноне, не ти вярвам!


Никога няма да забравя тоя ден.


— Кой ти е бачо? — попита единият.


Бедният старец схващаше в тая дума съвсем неприличен смисъл.


Последният залп на гранатите беше попаднал право в картечната рота.


— Какво е вашето занятие, бай Матрапанчев?


Само нихилизмът беше все и вся: всичко друго — подлост и глупост!


Ян Бибиян седна на един камък край Кладенчето на живата вода и се замисли.


Като изгледа от вратата ония, които бяха вътре, Слав каза: — Бей!


Шагада бе по-голямата, а Дагада — по-малката.


Това е дял на по-избрани природи.


Имаше и едно много интересно момче — Кнауер, което умря.


Когато захванах да се срещам с тия последните, т.


Тук той се настървил и увълчил.


Това беше единственото разочарование от Чепинската долина през пребиването ми в ная.


Там стоеше Мариината дъщеря и го гледаше.


Той беше с бозяви панталони, но с цървули, а през кръста опасан с пояс.


Аз вървях покрай реката и те следях.


— На тая минута копаят при воденицата.


Ако не мога да жертвувам живота си славно, то мога да го жертвувам честно.


Стоил се поотделя настрана с Делча и ниско му говори нещо.


Твоят дядо (татко ми) живееше в Шумен и беше много богат.


Припомняме си думите на майора и се смеем.


В един ъгъл е заделено бяло място с надпис: Христо Данов.


Считай се вече законен български цар.


Цигуларите засвириха, задумка гръмко тъпанът.


Както стоеше, като че беше се приготвил за борба.


— Ах — извика в ужас Кардашев, — и тука!


Тогава животът си затече със старата неволя и старата скръб.


Той прибърза да се отмахне от тоя опасен събеседник и тръгна напред.


— Кого търсите? — попитал ги един минувач.


Шишенцето, доста големичко, беше пълно с ракия.


Стражарите се спогледаха учудени, изненадани от такава нечувана дързост.


То казваше: До високославния български цар Светослава от великия властелин на татарите.


В тия времена никой никого не познава.


Под тънката риза се очертаваше гъвкавото й младо тяло.


И наистина тежко беше положението на тоя човек.


В една кола натовариха всичко по-ценно от покъщнината, в друга качиха даскал Ангела.


Гороломов и Методи се запътиха към училището.


Кардашев не можеше да повярва ушите си.


Дойдохме наблизо до онова място, отгдето башибозушките чалми свободно можеха да се виждат.


Красив, лек, суетен, с малко заучена светскост, той бе лесно спечелил Тоткината симпатия.


Техният полк е влизал в състава на трийста казашка дивизия, която е била в Галиция.


Холски беше прибягнал до помощта на Христовото учение: „Любите!“,за да подкрепи своето: „Не обичайте!


Вярвам и вие да сте се здрависвали с него там.


— Ето това е планината Тахо, най-хубавата от планините на Луната.


— Хе, графе, да прощаваш, аз те гостих.


— Има ли? — извика или по-добре изрева Горололюв.


Докторът, слисан, видя, че имаше хора на двора.


Приеми братските ми поздравления и бъди искрен към любещия те Букур.


В същото време над цялата желязна гора настана мрак.


Полицейският участък беше на петдесетина разкрача от Димовия дом.


Ти като почнеш, няма свършване.


Тези двама момъка бяха Вълковите синове — Велико и Стоян.


В пътя си надолу из урвата преминахме през един трап.


— Може и парите си да преброиш.


Отведнъж из гората се разнесе страшен гръм.


Таквази клевета Емин не чакаше.


С отварянето дума за освобождението на баща му Чоки му бе хвърлил въдица.


Мислех, че бях се пошегувал най-невинно, и скоро забравих тази случка.


Идеше право към мене да ме изпрати.


Начело на тях Божанка, както обикновено, гиздаво пременена.


О, господине, о, господине!— завика избирателят и се спусна да се ръкува с Иванова.


Все нощно време ще им се случи бърза работа в общината.


На всяка страна се виждат дълбоки окопи, ходове за съобщения, заслони.


Горещина ли ви е?


И да искаха, не можеха да си кажат дума.


Залутал се тъдява по обяд, той беше потен, запъхтян, пламнал.


— Не ща — отговаря сухо тя и замислено се обляга на лакътя.


— Но онбашият ми обажда противното.


Всички мерили с пушки към отзева на потона, отдето трябвало да се покаже.


Василена не беше пременена, както отзарана, но все беше останало нещо ново по нея.


Тогава той хукна по правата улица, която водеше вън от града.


Уплаших се най-напред: хайдутин, рекох си.


Изпразваха се здания за болници, нареждаха се легла, събираха се цели купища долни дрехи.


— Тя ще се върне утре вечер, пак по тъмно.


Веднага тя се дръпна от прозореца, изправи се гордо и поотърси глава.


А тя, като че нищо не беше станало, усмихваше се и поприбираше юздите.


Не отиде при керванджията, но хурката й беше на пояса.


Мочугата е оръжието и силата на хергеледжията.


Аз положително знам — каза Петровски, верен приятел на доктор Джан-Джана.


Пееше свещеникът в това време.


Туй, което беше ги спряло сега — това е електрическата въртележка на Диамантния крал.


Българската еврейска интелигенция живее с българския дух, с българските въжделения, радости и скърби.


„Който додеше в чифлика за нещо, Антица не го връщаше празен“ — тъй казваха.


Учители и учителки обикаляха селата да дирят места.


Смилец бавно мина край хорото, погледа го тихо с добра усмивка.


Набодков, Дрински, Калчов, Отон Иванов, Данов и други.


Северозападната линия се спущаше през селата Поибрене, Мухово, Церово и пр.


Изпитай се, казвам ти, земи пример от мене.


И макар тоя поглед да беше чист, дружелюбен и нежен, момичето свенливо навеждаше очи.


Огнянов беше свалил гуглата си и връзката.


Светослав видя подписа на Иоакима, но лицето му остана студено.


Той препусна коня си и се изгуби.


Остави за после, ей сега ще се върнем!


Четете, господа, Герцена; Бакунина и Ласаля.


Дните се нижеха един след друг.


Ян Бибиян отиде при предавателя на „Светкавица“ и повика Иа.


Това са прочутите пещери на града Пещера, комуто са дали името си.


Според него само чиновници и кокалановци боравят с политиката и искат да оправят света.


Щом ни остави водачът, ние се намерихме в бурно море.


Иван постоя още малко, после се качи на коня.


Бяла пелена покриваше целия път.


От очите на хубавицата почнаха да падат бързо едри сълзи.


Иванов се беше приготвил за това питане.


Природно малко по-благ, той се озверяваше, когато пиеше или искаше да пие.


Непрекъснато вали дъжд и далеч глухо и тежко проехтява гръмотевица.


Ян Бибиян, нима можеш спокойно да гледаш как ме бият пред очите ти!


Въстанието вече се окървави и жребият бе окончателно хвърлен.


Това чукане произвеждаше звук като от чукането на две дървени лъжици.


По едно време към тях се зададе подпоручик Варенов.


Не можем да бъдем и много зли, защото се боим едни от други.


Потъмнял, гневен, патронташът на пояса му лъщи.


В това време пристигна майстор Франц с още няколко познати.


— Ела, Радоиле — каза Светослав.


Агата показва само широкия си гръб, не се обръща и не поглежда Минка.


Между това Панагюрище се укрепяваше твърде деятелно.


(Гъркът се прекръсти…) Припаднало му там на момчето, заливали го с вода — примрял!


Трябва да видим в писмовника от колко места е скърпено.


Графът му чете писмото, в което графинята и него прощава.


— Как тъй? Как се бори? — учуди се Гороломов.


Със синьо еничерско джубе, светнало от сърма, с червени шалвари.


Жената е дяволска кост… Господи, помилуй… Гъркът се пак закръсти.


Това нещо трая около два месеца.


Към туй се стремеше с цялото си същество.


Вероятно, сватба ставаше в някое турско село и твърде безвременна, по всяка очевидност.


Тия четири отряда щяха да пазят отвън четирите порти на Царевец.


На които градината отговори с един дъжд по-смъртоносни.


Страшната жена отстъпи назад, разтреперана от страх.


Сърненци тръгнаха да си отиват.


Негова характерна особеност е сляпата подражателност, която от увлечение някъде избива на плагиат.


В неподвижните очи на тая бронзова нощ сякаш блясва живот.


— Може и тя… впрочем, все равно… — Как все равно?


— Случайно минаваме — каза Дянков.


Това беше едни чуден момент в тая битка.


Поповете прекъснаха пеенето и черквата се смълча.


Погребваха Тонков, виден богаташ, голям човек, популярна личност.


Така щото утрепването на турците нема никой свидетел.


Понякога иде пеш, понякога с каруца, с хубави коне, със звънци, карана от войник.


Мили хора, аз чувствувам радостта ви.


— Ама истина ли е? — извика Моканина. — къде била таз лястовичка?


Ето защо нашият войвода бил твърде предпазлив по дунавската линия.


Елбасан — тъй се казваше това село.


Захари беше доволен, усмихнат, господарски важен.


Той беше изкопан от строителите на железницата за изпитване характера на почвата по-долу.


И още повече побесня младият защитник на правдата и истината.


Остана само бабичката в къщи да отпраща ония, които питаха за Вълка.


— Къде се губиш, Билял? — каза Славенка. — Що не доходяш?


Някъде край пътя се събуждаха и отлитаха настрана чайки, прелетели насам откъм морето.


Но той се държеше кротко, очите му бяха хлътнали, трескави и натъжени.


Мнозина се сърдят и високо се обясняват с него, че ги е забравил.


При Аптаат има стари развалини.


— Но като го оправи, ще помисли за правата си над България.


Но друго занимаваше чувствителната душа на Люцкана.


— Аз съм в Прага от три години.


Аз така разбрах твоите комплименти… — Сънуваш ли, докторе?


Те слязоха от катърите, поведоха ги на ръка и тръгнаха с множеството.


— Поливай, поливай… излей всичката газ — кресна баща му и клекна на снега.


След тая молитва той размени пръстените на младоженците.


Виж, господине — забележи гъркат внушително: — Тя го храни, тя го погреба!


Поклон отдалеч на вашето пепелище.


Инак аз бях на такова място, щото за всяко наблюдателно око ставах недостъпен.


Разбира се, че ние не се разсърдихме от това унижение.


Като че бяха се очаквали един друг и се срещаха като близки.


— Настана пак малко мълчание, па се чуха стъпки в коридора.


Влади млъкна, но едрите сълзи не преставаха да падат от очите му.


Дали не беше това едно пресичане пътя му?


— Успокойте се, деца: новите ви господари са добри люде.


Занареждала тя и отворила вратата.


Сега трепнеш, а крилата ти подрязани.


Тоя калугер беше патриаршеския логотет, отец Никанор, преместил се заедно с Иоакима тука.


Овдовели са от господина Бучински разтушните места.


Той не обръщаше като че ли никакво внимание на нас, не поглеждаше настрани.


После потопи китката в Кладенчето на живата вода и почна да ръси наоколо.


Манолаки стана и тръгна към вратата.


Около покрива на чардака беше светнало — дървото там беше окастрено.


Заранта дойде офицерин, прегледа ги, изслуша доклада на Иван Морисвинята и си отиде.


Балкан стоеше на върха на могилата, вън от село.


Той ме намери в канцеларията и ми се видя твърде уморен и отслабнал.


— Че тук няма мое име забележено?


Останалата част от нощта прекарах в ходене назад-напред из кръчмата.


издирих и рода, извадих й всички книжа.


Да, вчера, един хубав пролетен ден.


Пушката си оставих закачена горе на дървото.


Няма ли кой да го види и прибере?


Това беше явно: двата коня влачеха вече тежко файтона, въпреки зачестилите плясъци на бича.


Не се крие по кьошетата, защото не върши нищо срамно.


Две момчета се изгубили, които заклал Стоян Моков от Зверино, да им вземе оръжието.


Или депутатин иска да я изберат — котките й?


— Наближаваме наш пост — каза Галчев.


Но те дохождат близо до чифлика, отпред на поляната, Аго се изгубва нанякъде.


Човекът бил с кон, позаобиколил, вълкът не помръднал.


Повечето продължаваха да гонят татарите из тесните улички и да ги убиват безжалостно.


И още няколко се от подобна опасна важност.


Долът беше съвършено в мрак, но отсрещната урва беше добре сгряна от месечината.


Личеше, че бърза и иде да каже нещо.


Игнатица и се отправили към Орханишко и Етрополско.


Главата избърбука нещо в пяната, но не се разбра какво.


На другия ден надвечер повикаха Младена при офицерина му.


Сега да ти не разказвам къде се скитахме и губихме цяла година.


И те вървяха спокойно и си приказваха благодушно, даже се смееха.


Кара ме да му съчиня там едно прошение за проба.


Талигата влезе в селото и спря пред Джуровия хан.


Минали Искъра по среднощ над селото до черковата.


Васил се слиса, уплаши се и на часа отиде в града за доктор.


— Да я спасим, Драгота, белким аз не искам.


Кой е, питаш — учител е тука, в Сърнино.


Циркът загърмя от нова веселост.


Селянката чевръсто скочи в ладията и седна до ладиаря.


Непринудено и спокойно зацари трагичната твърдост на себеотрицанието.


Съвсем не така излезе това помещение, както си въобразявахме от по-напред.


На тоя чардак се намираше и килията на Хаджи Ровоама.


Той стоеше прав, пребледнял, със строго и замислено лице като на икона.


— Ех, Ранке, кой е мислил, че ще се срещнем.


Тежка е участта на всички сирачета момичета.


Той залепи челото си до студеното стъкло и се втренчи още по-хубаво.


Все черни агънца, само тук-таме някое съвсем бяло или вакло.


Той още си мисли, че е син на ракъджи Нистора!


Сърцето му туптеше силно, но той се въздържаше.


Когато се поотдалечиха, Иван се обърна: селяните бяха се умирили и струпали накуп.


Той почака да излезе Велико и тогава излезе той.


Право казват учените, че величието на природните явления карало человечеството да пада на колене.


Водопоят траеше час-два и най-после се свършваше.


— Че кажи на плитко: на две и три педи нещо в земята.


Всичко това когато било вече готово, котелчето увиснало пак на същата клечка.


Ганко разправи това с голямо въодушевление.


Те са там, те идат, неотразими и силни.


“ Той обичаше нежно и не подозираше нищо!


Цанко подаде фенера машинално, побелял като платно.


Настана и великият ден за Искрова.


Когато излязоха из Хръдличка, вече притъмняваше.


Зимният ден беше особено мек, без слънце и заоблачен, но топъл.


Отчужди ме от работа, от деца, от семейство… Но не го оставям.


Умора, слабост, колебание, всичко го остави.


Изпод развалините изхвръкна подплашен биволът и хукна обезумял през мегдана.


Морето е всякога хубаво, въздухът е пропит със соления дъх на риба.


Измърмориха присъствующите там заптии, между които имаше и няколко селски чалми.


Именно против това на пръв план зло въстанали поляците.


Измъкнахме се из реката като самодиви и поехме на дясна страна из стръмната урва.


— А, госпожице, вие ли сте? — можа само да каже Галчев.


Тялото на предводителя бързо беше отнесено.


Но сега тя не можеше да се види.


Той хвърли бърз поглед към Мердевенджиева.


Боже мой, прибери ме, но не оставяй децата ми!


После помисли малко и попита пак: — Какво говорят за мене в Търново?


— А, ротният иде! — каза Стоил, като съглежда Варенова. — Подпоручикът е.


Той пушеше мечтателно цигарото си в ожидание чашата бенедиктин, която му носи вакарелката слугиня.


Цели шест месеца, откакто той не беше дохождал тука.


И там в полите всред зеленина се белееше малкото родно градче.


Печално и развълнувано той разказва историята на пленяването си.


После Многострадална Геновева идат драмите на покойния Друмева, Изгубена Станка на Блъскова и пр.


» Това ми казаха после моите хора.


Те чакаха там да получават пощата.


— О, Илия! Голубчик! — посреща го възторжено Никола. — Намери ли го?


Тъкмо минавах оттам, та ги гледах.


— Но вие говорите не като руси, а като неприятели на Русия!


Душата ми изгори той мене… изяде ме… Ама и аз него ли?


Отвъд моста скърцаха и идеха празни селски кола, които бяха карали камъни за града.


Той се прекръсти набожно и каза полекичка: „Самодивите ще ми помогнат!


— Кой не знае господин Хрисантова? — попита Иванов.


Краличът я бутна с търнокопа в улея и тя потъна там.


Темата беше „Любовта не е фар“.


Дунав ме заплетоха още повече.


Технитари се наричаха занаятчиите, отроци — болярските селяни; ватахи — съдебно-административни чиновници и пр.


Казах му, че лекарите не ми препоръчват море.


Родителите на Ян Бибиян бяха също у дома на Иа.


— Земете билет — казва му той и му го отрязва.


Страхът прави жестоко сърцето, той е най-висшата и безобразна форма на егоизма.


С нея заедно пътуваха и душите на моите другари!


Няколко млади жени и момичета се зърнаха през върбите, засеяни надлъж по вадата.


И кой беше седнал да казва, че българският език бил беден!


Очистено от мъглите, небето се усмихваше, възхитително ясно и синьо.


Те също пътем бяха наминали да видят тополивницата на белочерковския Круп.


Сянката му, голяма и черна, стоеше наред с него до стената.


И като всеки летен дъжд, премина скоро.


Извадки от същата статия намираме и във в. „Земеделско знаме“.


На един кръстопът го срещнал белобрад старец.


Българите се защищавали до едно време, но не било възможно по-нататъшно съпротивление.


Усмихна му се Ян Бибиян, като го видя, че трепери.


Насядали наред, както вървели, всеки от селяните седнал близо около момчетата.


Равноапостоли Кирил и Методий, песните и пр.


Всичко туй беше още живо в сърцата на крайненци.


— От пияното вино — усмихна се един болярин.


В същия миг притърча друго момиче, по-възрастно от първото.


Кажи ми какво може да се облажи човек като от тебе фукара?


Познавам и Матея, нали ти е син?


Там по-будните селяни се събрахме да видим какво става, отгде иде тази зараза.


Опашката му сплъстена, хълбоците му хлътнали, едвам нозе влачи.


Помислих, че плашилото от даскал Тодоровата бахча иде насам.


— А, оная българка е много хубава.


И двамата влязоха в общината, дето щяха да спят.


И пак затрака и зазвъня някаква съдина.


Кажи-речи, няма го снет само в зародишно състояние и на смъртното легло.


Гладните наши списания чакат да погълнат каквото им попадне в празната уста.


После на пътя му се изпречи белогривестият петел, гъсокът пропъди и него.


Той даже беше близък приятел на Неофита Бозвели.


Неговото положение в обществото, авторитетът му и пр.


Навръх на Бакъджиците, при Седемте кладенци, е лагерът на Индже.


Последните думи на Стефана не й даваха мир.


Преди малко над града премина буря.


Конете познаха двора и с наострени уши, доверчиво и радостно се засилиха навътре.


— Да спасяваме гостоприемния Ягага — рече Ян Бибиян.


Озърнаха се, погледнаха: навсякъде бяха претършували, и земята бяха копали дори.


— Ей с тоз камък се бори Гьоч Кольо — каза Слав.


Вуйчо му, обущар в село, го турил в дюкяна си да го учи занаят.


Те си прикачаха епитети, непечатаеми в никой словар.


И после стана дума за името на новия цар.


От всичко това се виждаше, че писмената работа не кипеше в тая мюдюрска канцелария.


Жените, като разбраха, че зарад него са брали страх, започнаха да го кълнат.


То го радваше и вълнуваше, то го и опиваше като с вино.


Той седнал вътре и бързо полетял към станцията „Филарет“.


— отговорили хъшовете и рипнали на четири страни из Букурещ да търсят крадеца.


— Какъв е тоя българин? — попита учуден Чоки.


И всичко това за една талига, за един турчин!


Златокрила българска младеж, недостоен съм да се радвам на успеха ти!


Хубен гледаше към земята, смущаваше се и се объркваше.


Започнали и представления да стават пред новия капитанин на парахода.


Той попита Османа ще донесат ли скоро скромната му вечеря.


Зад тая врата се чува весел глас.


Над потъмнелите върхове на акациите небето се червенееше.


— За борбата всичко е оправдано.


Когато излязоха на полето, един прохладен ветрец вейна въз бледите лица на пътниците.


Аз нищо не забелязах при сегашното ми пътувание от Гюргево.


Уверявам те, ако се появят татарите, те първи ще ги посрещнат.


Дядо Моско ходи, връща се, но едно беше ясно: нямаше пари.


Разгънати в боен ред, тия полкове имаха фронт повече от два километра.


Някой биеше още камбаната, непрекъснато и лудо, като за пожар.


Свири или ще счупя тоз кози крак!


— Гласът му „макамлия“, но думите не разбираме — забележи един помак.


В града той нито попита на каква цена върви житото.


Аз чаках нетърпеливо разказа му.


Дотърча един стражар, прегърна Велка и повече с молба, с увещания, го изведе назад.


Той махна на циганите да спрат.


Нона леко извика: пред нея беше майката на Галчева.


Кандов пак протестира за това насилие над личността му, въпреки всяка справедливост.


Шарамполът и бойниците бяха залазили селото.


Казали солдатите, които дошли на Ангелчорбаджиевата къща да търсят сина му Василя Петлешков.


Сълзите му капеха върху огледалния под и тупкаха като зърна от разсипана леща.


Събрал всичките парици, събирани от него, и одраскал неизвестно накъде заедно с Иван Иванович.


се намираше малко по-настрана от нас, без да се знаеме един други и пр.


Те бяха слезли долу и разговаряха с народа за предстоящия празник.


На всеки от по-главните пунктове, Коприщица, Клисура, Батак, Перущица и пр.


Стефчов се запиля по-рано — каза Соколов.


Легнал възнак, завит с палтото си, той хъркаше.


Нощта настъпи вече окончателно.


Към пладне слънцето припече и стана горещо.


Хората от двете му страни бяха му непознати.


Той безмълвно благославяше и не зная защо, войниците се спущаха и му целуваха ръка.


Но надвечер откъм левия ни фланг неочаквано се появиха нови неприятелски части.


Вълка падна… — Конете дръж, ти казвам!


— Другите да ядат милин, а ний… ний не сме хора.


Да се продължава повече напред беше невъзможно.


Богор съгледа недоумението му и предложи най-простата, според него, развезка: да заколи Иоакима.


Захари стоеше под покрива като вкаменен.


После половин час баба Тонка водеше хорото из двора си като млада булка.


Присъда въз Темира Двама души превързваха раните на ударените от Темира.


Всичко наопаки върви у тия наши съотечественици.


„Ще си ги взема!“ — казваше той със стиснати зъби.


Поизчистена и поизмита, тревата по поляните беше се посъживила и се зеленееше.


За миг се поколеба — да го остави ли, или да го вземе.


Изчезват толкова прекрасни типове, толкова романтични любови, толкова рицарски добродетели.


След малко време лъсна свещ през резките на килера и вратата му се отключи.


По тая причина дълго време обикалях, дордето намеря сгодно място за преминувание.


Нови стражари се присъединиха към нея, когато заминаха край друг един участък.


Палазов не беше се излъгал — тая жена наистина беше хубава.


И пребиваването му ставаше по-драго тука и самата мисъл да напусне Банки го смущаваше.


Издигнаха се гъсти облаци от прах.


— Момчета, сега по мене — каза Радоил.


Иван Боримечката и клисурците станаха да вървят.


Той чу скорците, спря се и вдигна глава към тях.


Един остана да бди на стълбите.


Защото там са парите, там са капиталите, там са далаверите!


— Кажи ми: кой те е докачил, Елено?


— Да идем там — заповяда професорът.


Техните подкривени и развалени чалми покриваха лицата им до половина.


Автоматическият им фотоапарат бе пуснат в движение и непрекъснато правеше снимки.


Ще запаля огън, голям огън, трябва ми… — Да не пърлиш някой шопар?


Това разсъждение загрижи и Османа.


— Камъчета ли? — попита професорът с кисела усмивка.


Не, решително, мили хора имах за другари.


Покачили си големите калпаци по шумките, а те самите се свили настрана.


Той, тоя лаз, вчера бил пиян тука.


Хаинето, дядо Никола Веранчето и Иван Сетирелията, дошли нарочно за споразумение.


Минаха се десетина дни и повече.


Неговият силует фантастично се откроява под лунния блясък.


Къщята като острови се показват сред водата… Интересна гледка!


Беше се изминало доста време, когато наново чухме да бучи моторът.


Българските войски са пред Бабадаг.


Улицата беше „Погребалната улица“.


— Кой знае какво ни се върти над главата.


Може би завързват обувките си или са уморени.


Той се спусна и прегърна Ян Бибиян.


За тая му похвална постъпка небесното управление му дало титлата святец.


Возачът стоеше на капрата си, вдървен, ням зрител на всичко това.


А Гьоч Кольо, като държеше чашката пред себе си, усмихнат, каза: — Бей!


— Добре, добре — продължаваше да се усмихва Галчев.


Те разпалено се разговаряха и правеха силни движения с ръце, знак, че бяха разтревожени.


Келнерите бързо донесоха приготвеното изстудено вино и наляха чашите.


Около десетина белобради старци, що носеха цветните джубета, направиха темена и се поклониха ниско.


Та и другояче не можеше да бъде; къщата на братя Жекови приличаше на кадийница.


Ех че пролет ли беше пък тая година!


Там, скрита зад дънера на едно дърво, стоеше грозната и страшна жена на магьосника.


Инженерът се извърна пак към другия край на тунелчето.


Но всеки дигаше рамене, макар и да знаеше кой е той.


Цяла седмица се въртях из чакалнята на министерството, дано бъда приет.


Отишел в Букурещ и станал славослагател при Л. Каравелов, на в. Свобода.


А мъчно се търпеше, защото дните станаха усилни.


Заптиите не бяха вече, както тая заран, свирепи.


Трябва някой си да ги препише, а мене не уйдисва.


— Какво си се развикал бе, маскара?


— А, щом е така, моля почакайте.


Ниско сред това сияние чернееше се като назъбена стена високата гора около Кара су.


Мъжете, които бяха го хванали, го пуснаха.


Клеопатра беше поподивяла и студена вече.


— Ян Бибиян, вземете и мене, не ме оставяйте!


Малцина само четяха вестници на мътната светлина, която даваха ламбите от потона.


Между Кюстенджа и Бабадаг има едно село, което има странно име.


Тогавашната епоха и духът на времето считаше подобни работи от сферата на патриотизма.


И конникът поздрави весело и отмина.


Той вземаше участие и във всички молебени и панихиди, които се отслужваха в полка.


Мария донесе парите, тури ги в сандъка и даде ключа на баща си.


— Какво ще речеш, аго, бива си я, а!


Това докара турчина до побесняване.


Младен се изправи неподвижен като статуя.


— викнаха двете момичета отведнъж.


От непрекъснатите гърмежи цялата планина и могилите гаче се тресяха.


Но спокойният сън, който му пращаха нощите досега, не дойде.


Калчо залепи лице на прозорчето пред него.


И с лечението на тая болест, както и на други неспокойните момчетия се подигравали.


На нашата рота се падат четири къщи, по една на взвод.


Любопитството на стражарите да видят отблизо новодошлите скоро беше задоволено.


— викаше тя всекиму, навеждаше се след туй и жадно целуваше детето си.


Нищо вече не тревожеше душата му.


Заваля дъжд и в гробното безмълвие се чуваше ударът на всяка капка.


Над безлюдните, посърнали полета падаха мъгливи дрезгавини.


И станали тримата, та при съдията.


— Остая Чоки — забележи безпокоило Смилец.


Искат да убеждават някои си, че никой до този ден не е виждал вещица!


Гороломов само климна и се усмихна.


— И аз, разбира се — отговаряше гордо Люцкан. — Мъж не съм ли?


До каква степен бе осквернен старият Балкан в нашето време, читателите ще видят по-долу.


Студентът вика, протестува възмутен.


Аз се спрях на отсрещната страна на улицата.


Макар и в незначителни роли, те се проявяват като свободни и способни артисти.


Но червеят на съмнението пак ме загриза.


Глъчката, кога по-тиха, кога по-шумна, продължаваше.


— Добър ден! — гръмко и троснато поздрави той.


трябвало да отиде един апостол, защото той сам не можал да ги убеди.


Ненадейно един заек изскокна зад близките кръстци.


Няколко време те стояха прегърнати, неми, потресени от радост и вълнение.


Ето го в една поза, ето го в друга, сред книгите, сред децата.


Така се и случи, както ще видят читателите от по-нататъшните ми разкази.


Минаваха наблизо и носилки с убити и ранени.


Аз тичешката тръгнах към дома на Каранова.


— Харсъзи цели — продума Хаджи Смион.


В блясъка на утрото, зад тъмната линия на фортовете пак се вижда Султан Селлм.


Той държеше на гърдите си като дете Славка и я сваляше надолу.


В полето избуяла зелена тревица и запяла чучулигата.


Селяните влязоха в писалището на Радков.


Гайдата му беше от ония рядкости, които само малцина са в състояние да притежават.


Виждах, че надежда нямаше: бях изгубен… Извадих револвера си и се спрях зад вратата.


Нищо друго — ни юлар, ни юзда, ни хамут не беше слагано на тях.


Ябелие — ремък за точене на бръснач. Той беше Васил Левски.


На тая пейка, на камъка, седна чичо Митуш, когато свършиха, да си почине.


Двете пушки, с които провозгласихме въстанието, едва ли бяха достатъчни да събудят петстотингодишния роб.


При тия възпоминания лицето на господин Цанков доби покъртен вид.


Отец Гедеон беше тумбест, тумчест, валчест, блажен като пълен шарлаганев мях.


Докато говореше, той беше извадил флейтата си и я настаняваше.


Тая гостилница се посещаваше от видни хора.


Слушаше, а не чуваше вече нищо, не виждаше нищо.


Да възстанат ли, или да чакат да дойдем да ги освободим?


— Гоня го и ще го гоня до девета рода!


Каса с жълтици и патриотизъм са два заклети врагове един срещу други.


Те стоят скрити в незнайно убежище, стоят безмълвни и строги.


Пладне беше още, когато застанахме от пътя настрани, под сянката на няколко круши.


И парите им, колкото им се падат, ще им ги върна.


Със светкавична бързина той извади оттам опашката и замахна над главите на малките човечета.


Сухите като дърво цървули, които събраха оттук-оттам, едвам бяха се закачили на краката им.


Отговори с важност Ян Бибиян.


Той стискаше ръката на девойката.


Когато бъде каносана момата, тя се изправя, за да и се учудват на хубоста.


Па отиде, та почука на съседната вратня, може тука хората да й обадят.


Кой го чел, кой го не чел — сочи Вазов.


— Татарите я грабнаха, болярино, сега е в харема на Чоки!


А сега да излезем… — Къде? — пита Стоил.


Най-тъжният обряд след едно сражение.


Но не за оня, що видях на булевард Монмартр в Гревеновия музей!


Смирени и кротки, като пилци около сърдити квачки, вървяха младите и крехки девойки.


Аз в Молдовата помня, имаше един вестник, каквото кажеше — все лъжа.


По-нататък е друга, също такава редица.


Да би можал, би минал на друга планета.


— Бях — започна той — заедно с взвода си прикритие на една батарея.


Става една вечер и с последния параход влиза късно в Браила.


Ние ставаме, готови и примирени пред всичко, което би могло да се случи.


Аз приказвах снощи и с Марка чорбаджи, и той намерил гласа много хубав.


Пътниците, с пушки, скрити под ямурлуците, крачеха мълчешката из дебелия сняг, който застилаше всичко.


Той се качи, погледа ме, погледа, след туй се засмя и удари конете.


До едно село убиха другаря ми и аз останах сам.


Бедният самотен жител на приоблачните пространства!


— От добро да се не избавиш, селянино!


— Ти май си понадебеляла — нежно рече той.


— Направихте ли някое по-важно откритие?


Кардашев обаче и рядко четеше вестник.


Как вярваш на туй, което ти казва Захария?


— Почакай, докато се оттече водата.


Той беше прислан с мешинена престилка, с кожена шапка на главата, в простички дрехи.


— Ба! — каза Емин с безпокойство. — Това куче сякаш че ни познава!


Скоро той повика Надя Сарачова в министерството.


Но Галчев, който стоеше прав и навярно виждаше по-добре, беше спокоен.


— Не се сърди, Ноне, аз ти казвам право.


Маргарита държеше един голям букет, същия оня!


Подир петстотин години не може да бъде сравнение.


Това известие било съобщено на трима души, а именно: Христо Благоев, Търнев и Свещаров.


Далеч зад тях, бавно, с ръце отзад, наперен като петел, пристъпяше Токата.


Градината беше голяма, с много овошки.


Те срещаха само отделни, малки разезди.


Тогава Рада погледна и ги видя.


„Да се видим на Агликина поляна“, свършвала депешата.


Като все се бършеше с кърпичката си, Гороломов заслиза надолу в тъмнината.


Лицето му е още бледно и съсредоточено.


Царската дъщеря бързо тръгнала към тоя палат.


Ян Бибиян отиде да скита извън града.


Но едвам сега се откриваше тайната, която по-рано самата черта на хоризонта отделяше.


Законът за печата го туряше на заслон.


Излизаше навън, обикаляше насам-нататък, търсеше.


— Как се боя за тебе… — продума тъжно Елена.


Тая ливада и тая градина принадлежаха на чорбаджи Юрдана и семейството беше негово.


Колко обичам тия тъмни, тия мечтателни кипариси!


Беят мачка бялата си брада и дума: — Какъв юнак!


Той ме поздрави с добър час и попита за на къде отиваме.


Той фукна да бяга из гъстака, без да се обръща назад.


— Срам, господа! — извика Марчев гневно. — Втори път!


Нямаше ли Светослав с възмущение да отхвърли това като клевета?


Пред вратата я посрещна Милчевски.


Извън любопитни се трупаха на стъклата.


— Какво има тука, Марко чорбаджи? — попита онбашият.


Какво да предполагам за твоето мълчание?


Погледнах през прозореца: това беше рибарят, подгонен от кучетата.


Севастица често я болеше глава, също тъй често Захария ходеше у Галункини.


Стискванието на ръката му беше яко, нещо, което аз опитах самичък.


Тя е дълга мойта, ама аз накъсо ще разправя.


Держански седна до одъра, тури ухото си на сърцето му, за да го изслуша.


Тя го пленила със своите взглядове към владиката и хъшовете.


Галчев беше добър, честен момък, той не беше чужд на народа.


Не й додоха сълзи на очите, не намери за какво да се разкае.


Те са построили вече няколко гостилници, дето посетителят може да намери доста удобства.


Така или инак, но панагюрци обезсмъртиха името на своя скромен градец.


Йосиф разбра, че направи грешка, която би трябвало да избегне.


Те излязоха от двора и през градината, през харманлъка, стигнаха в една отдалечена сая.


На Марина бяха се изгубили три кози.


Гъстите им опашки досягаха земята.


Защото планът ми беше подир Чепино нему да бъда гост.


— Копай — каза професорът с разтреперан глас.


През това време зрееха зарзалите, които изобилствуват из сливенските лозя.


Слава Богу… — му фърлям аз кратките и приготвени още от двайсет разкрача отговори.


Той наведе глава и погледна пода.


Отначало те не се съгласяваха, но Огнянов лесно обезоръжи страхуванията им.


Поручикът беше наблюдавал сражението и знаеше подробностите му.


Полето около позициите беше безводно и сухо, като пустиня.


Чучурчето монотонно и дремливо шуртеше в мълчанието.


При тоя лаеж един момък селянин излезе.


Той бил твърде изморен и потънал в пот.


Очите му странно и трескаво горят.


Оставих Сава, пък аз… Но Борис тръгна бързо нагоре.


Небесният купол особено тържествено блещеше и се готвеше за посрещането на Ян Бибиян.


Сватбата бе решено да стане идущата света неделя.


— Ха, Огнянов офейка още вчера… — Офейка?


Нямам… — Не думай тъй, кръстник Еньо, не ме връщай.


Гороломов помисли, че се догади от що произлизаше негодуванието на селянката.


Улиците на града са пълни с утринна есенна мъгла — лека като дим.


Дядо Нистор излезе от черква, погледна навалицата с презрение, плюна и отмина.


Ала Магу не смееше да ги остави.


Вождът на бунтовниците е сега на трапезата ти.


Дялаше, но твърде не бързаше и все се поподсмиваше.


Ние обаче не мислехме още да последваме примера им.


Адвокатите според него загрозяваха света.


И овчарят го нагостил с копаня мляко, с паница сирене и с лъжица масълце.


И хорото се залюля от единия край на двора до другия.


Те бяха единствените читанки, най-добрите и най-много разпространените в българските училища.


… Ти по-добре пренощувай тука; утре ще стигнеш пак за пазара.


Ах ти, моя люляно, ти казанлъшка гюлова ракийко!


Ние решихме помежду си да бягаме към Балкана.


Тук-таме някои вейки с почервенели листи се разклащаха и показваха още пътя им.


Светостта, която бе го крепила толкова време, бе калила волята му.


— За нас идат… заптиета са — отговори Славчо полека.


Помози бог, Аничке — извика весело той и застана отвъд плета.


Посред тях се носеше с бързина блестяща комета със светла опашка, която леко трепереше.


Навила се е и легнала на гърдите й.


Очите му— как умно гледаше!— бяха черни, влажни, под тях се гърчеха тънки жили.


Носеха знамената, Отново настъпи тишина.


И веселите благопожелания нямаха край.


След малко сигналът се повтори.


— Имаме — каза Ян Бибиян, — да го донеса ли?


Нашите вестници дадоха ли ви тая сензация?


Пророчеството дума по дума ще се изпълни.


Изведнъж то сви уши, разскача се, изплаши овцете и излезе пак напред.


— Фют, къде си, Фют, спаси ме!


Заловиха го кой за крак, кой за глава или опашка и го измъкнаха.


До вечерта още рублите били сортировани между гладните хъшлаци.


Тая народна драгоценност, скромен труд на заслужившия Блъсков?


— Бягай! — крещеше Цоню Молеца. — Бягай, стигнах те!


Имаше от Англия — от страна на англиканската църква.


Дядо Нистор я слуша с наведени очи и когато ги дигна, те бяха мокри.


Ботйов ги напсувал най-напред, а после сложил маслините и разчупил хляба напреде им.


С една дума, това писмо от първото слово до последното мирише на комитаджилък.


“ извиках аз и долната ми устна затрепера от яд.


То каквото е равно тука, и без път да тръгнем, пак ще излезем.


Тя погледна към прозореца — беше тъмно, Галчев не дохождаше.


На другия ден той стоеше на пейката си и гледаше побелелия Балкан.


Радоил се обърна към дружината: — Вие ще легнете в тая гора, срещу кръчмата.


Пред хана задрънкаха каруци и спряха.


— Бабо Якимице, отвори — едвам издума задъханата Марийка.


Анадолецът се отърва от тая клопка, отърва и другите кучета.


Тогава дружината се обърна на североизток и залази нагоре.


Тя е като оазис в тая степна равнина, изгоряла, тъжна, гола като длан лете.


В тяхното число имаше и много италианци.


— Тая госпожа забрави там книгата си и заедно с нея един ценен предмет.


Изведнъж нещо зашумоля и Нона се спря.


Голяма и страховита е тая гора, но е много далеч.


И що ти трябаше в таквоз време, да беше почакала.


И тук той гледа да се отличи, но все някак не успява.


Целия ден гладни и умрели за сън се скитали по планината.


Само очите им бяха живи и гледаха жално, като че искаха да кажат нещо.


В огнището грее огън, имаме и свещ.


Той беше вече човек, посветен на делото.


Когато се свърши партията, Стефчов пристъпи изведнъж към целта си.


— Царят никога не ме забравя, Богомире.


Светослав отиде при Елена и й обади какво е наредил.


Викал нещастният Христо, а после паднал в несвяст и заспал.


Всичко ти става много познато, овехтяло, безцветно и неинтересно.


Той замина и след няколко дена се върн с двама души.


Радоил гледаше и не виждаше нищо.


Натежали тримата и върбата почнала да се навежда.


Една нощ Милан се събуди и изведнъж отвори очи, като че не беше спал.


Одрин е само петнайсет км далеч от село Провадия.


— Ами на нашия болярин Костадина.


Липсуваше само местенцето и гърмежите на башибозушките пушки!


— Чакай, одеве зърнах на кафенето един стражарин мюсюлманин, току-що бе стигнал от Мурсал-кьой.


Я виж да не закъснееш — обади се един писклив женски глас из ко`торката.


— Долу! — викна му стражарят и го хвана за рамото. — Слизай!


Тя имаше още да й приказва, на гърдите й беше тежко.


— Но тук няма нищо — каза Нона.


Това беше учителството — едно младо учителство.


Запази твоя раб, господи, защото не съм забравил заповедите ти!


— Какво стана с родопските села, предадоха ли се? — попита той.


Тия щяха да поразят най-напред беловчени и европейците със своята представителност.


За пътя към Москва няколко деня било въпрос между бащата и сина.


Наоколо стърчат скали грамадни и тъмни, сякаш някакви зверове, готови да завият срещу луната.


Изведнъж гръмна оттам високо ура.


Те не можаха да попречат на Манолаки, не помогнаха нито молбите, нито увещанията им.


Паша да минеше по тоя път, трябваше да се отбие и да я види.


Войводата чупел ръце, пращал да ги търсят, свирил и пр.


На връщане тя мина по голямата улица.


— Закъснях, защото… Ах, Санке, да знаеш какво стана в Сеново, на границата.


Освен туй чувствуваше нещо мазно и някакви дребни зрънца, навярно ориз.


Гласът на Ян Бибиян силно и свободно заехтя в пустотата.


— Ние двамата — царски зетьове!


Нему му пак дойде на ума за двамата селяни; да, те са го наклопали!


Навярно биеха някого, защото се понесе ужасен рев.


Пак скочили и пак битка почнали, а агнетата съвършено оставили около огъня.


Голубчик! — обръща се той към Делча — и ти си там!


Ами ако не минат кърджалиите през Преслав?


На следния ден пристигнаха от Сърбия посланици с писмо на крал Милутина.


— Скрил се в калугерския метох, видели го — допълни капзамалът.


Аз тръгнах за първата — Чепино.


Едната от тия глави, глава миловидна, му се стори като позната.


Не, ние пренебрегнахме обновителката на земята, както пренебрегваме всеки авторитет.


Атанас с всекиго се здрависва и разменя по една приятелска дума, като с познайници.


Класното училище овдовя за неделя или две, доде дойде новият учител.


Трънчев се извини и попита за къщата на големеца.


А дали всичко туй, което понася на държавата, понася и на народа?


Тук е голяма сиромашия, голяма скъпотия.


Казаха няколко гласа от башибозуците по двора.


Така пътувахме няколко дена и най-после навлязохме в планината, която тъй много ме привличаше.


От яйцата жената дава на дечурлигата, кое за калем, кое за тетрадки.


Тронната зала беше цяла от кедрово дърво и чудни мозайки красяха стените й.


Късно през нощта той стигна у дома си.


Те приказваха в някой затулен кът на градината, между сливите и слънчогледите.


Трябваше да се покача по една стълбичка — покачих се.


Дясната му ръка цяла бе окървавена от собствената му кръв.


Скоро заповядаха да излезе селска стража, с която заобиколиха градината, гдето се намирахме.


Но той размисли: трябваше да бъде поне неузнаваем.


Аго се намръщи повече и не каза нищо.


Парите още вечерта се изпиваха и изгуляваха.


И тя му пое пушката в лявата си ръка, като стискаше с дясната детето.


че не послушат, селата им ще станат на прах и пепел.


Но не, стъпките тропаха много ясно по пруста.


Почти се разкайваше, че се е отбил.


Закани се запенен Ламбо, горският стражар, лют човек, скитник и с неизвестно минало.


За да повлияе и на последните, той не броеше заплашванията, но по-далеч не отиваше.


Това предположение беше по-вярно психологически — любовта прави и по-големи чудеса.


Идеше светлина само от мъждеещите кандила и свещи.


А музикословесният се усмихваше твърде приятно и продължаваше да се кланя твърде учтиво.


Пръв заигра Котомана, после се хвана Матаке, после другите селяни, с които седеше.


Мнозина дигнаха глави от масите и се обърнаха; в кръчмата позатихна.


Где е тук тиранството на българите, питаме ние?


По заповед на поручика от кръчмата донесоха едно голямо одеяло.


Десет коли дърва ще да натовариме…


И тия се впуснали насреща башибозуците и взели позиция за бой малко по-нататък.


Но първият глас, който чуха, беше вълче виене.


— Ти през плет не си видял турци бе, Кандов!


— Агалар, смилете се за един болнав със стари кокали човек.


Но болестта бързо мина от едното око в другото и конят ослепя съвсем.


— Но аз бързам, отивам при Чоки.


Тая весела и игрива мелодия проряза слуха на Нона като с нож.


— Стрелата извадихме — каза плачуща Славка.


Сиромах съм, ама си имам парици!


Нещо блясва на слънцето в ръцете му, чува се тръба.


После изведнъж се досещам — шумеше Места!


Внезапното тръгване на Гороломова, тозчас подир екзамена, приличаше на едно бягство.


В шест часа заминава трен за Сливница и аз се бухам в него.


И в самите посетители познати от нашия край аз не видях.


Със сълзи на очите се простих с другарите си.


Това е така.


Затова беше затворен и осъден на три месеца.


— Генерал Никифоров! — Шампанското! — извика весело офицерът, като погледна бащата.


Който се е заловил, не е патил добро.


Не иска ни да легне, ни да ми постеле, ни сладко да ме нахрани.


След туй той тръгна бързо и вече не се обърна.


Биеше пратеникът божи и ревеше: — Забравихте оня, който ме е изпратил!


Нека признаем, че нашите неприятели са калени и опитни войници.


Той я стиска няколко време, сякаш искаше да я задуши.


Ама седмата — иде като някой звяр.


Може да не съм го убил, мисля си, няма кръв, няма нищо.


Наближиха се и ние станахме да ги посрещнем, но що да видим?


— Аз ще ти кажа — рече Фют. — Да откраднем кокошките му!


Ян Бибиян и Калчо решиха да се покажат, па каквото ще да стане.


Погледнете народната поезия, дето са се отразили тъй ярко народната душа, живот и мироглед.


— А-а, да — цяло кило съм отслабнала.


Натежали дългите години на една стара върба.


Гърмежите сродяваха и от другите укрепления, също напущани вече от бранителите си.


Мина му през ума за разбойници.


Гороломов направи десетина крачки към тях и се спря.


Под копитата на конете снегът скърцаше.


И Светослав се чудеше как да постъпи с пленника си.


Лежи, като някой пес пред овчарска колиба… Калмука дремеше или се преструваше, че дреме.


Тогава баба Яна се приближи до него.


Тъй вярно, господин фелдфебел!


Само веднъж „момчетата“ на Токата го засрамиха.


Нона не каза нищо, пообърка се и се загледа в земята.


Часът не бе ударил за действие и Светослав знаеше да чака.


— каза моят ага и даде наставления на затворниците да блъскат.


— Няма нужда от поръчител, него го откараха вече.


Дошел си Захарин, Люцкановия син, по инженерство свършил.


Дъждът продължаваше се така приспивателно да шуми, а в стаята беше непрогледна тъмнина.


— То не беше събрание… Така, експромтом… — Как?


Погледът му светеше; лицето му веднага сдоби прежнята си самодоволна гладкост, закръгленост и симпатичност.


Те заели близкото село Кайпа и изпратили тоя патрул за свръзка с нас.


Тоя разговор привлече вниманието му.


— Те отидоха напред — измърмори той с разтреперан глас и удвои крачките си.


В килерчето царуваше гробна тишина, като че нямаше тук двама живи хора.


Пази се от този човек — това е дяволът Фют!


Отиде и се спря над трупа на Косана.


Когато излязохме на края и прегазихме Бидечка, запяхме бунтовническия марш на Стамболова: човешки правдини!


Този беше изкаран, за да опитат гърмежа, гюллето му и далнобойността му.


Дядо Моско се разсърди повече, очите му пламнаха като въглени.


Васил беше докарал от пазаря две млади кобилки.


— Нещо особено ли се е случило в селото?


Кавраков и Георги Кольов, първият от Сливен, а вторият от Кортен.


Човекът ще си изгуби ума — до избор ли му е.


Най-после намери трите бели кози, които беше изгубил.


Галчев поздрави — старецът едвам подигна ръка към калпака си.


Ние със състрадание му се взирахме, колчем го срещнехме някъде.


В дълбоките му очи светнаха мълнии.


Не били прости клечки, ходжа им бил чел, магия им било правено.


От всичките човешки егоизми настоящият беше най-простителен.


С една реч, тоя фараонов син бил бич на селото.


— Спи ли князът? — попита Балдю.


Кражбата в казашките полкове не е от големите пороци.


Играло се хоро, пели се песни и пр.


На Гороломова стана още по-обидно.


Радоил сне гуното и остана в обикновената си войводска премяна.


— Холан, дядо Иване, много си лош.


Ама чуй, аго, опасна е таз хубост.


Кирил и вмъкна в костеливата ръка на Нея стотина гроша пари.


— За Мурсал-кьой — отговори Иванов, мъчейки се да остане спокоен.


Тая мисъл му мина през ума и го направи още по-мрачен.


Ян Бибиян чуваше дори собсттвените си стъпки.


Идеше ми да вдигна пушката и на място да я оставя.


Повдигнал се смях, попържни и различни разсъждения.


Хубавото й лице пак направи хитра гримаса и пак се намръщи.


Ангелова в българското училище.


От Варна всички идат почернели, обгорели, пък ти даже малко бледичък ми се виждаш.


— Бог и пресвятая Богородица да те благословят, чедо — отговори покъртено о.Кирил.


Едното му око, в което играеше отражението на пламъчето, гледаше право в Огняновия прозорец.


— Тук е много тъмно, да станем — каза тя и се изправи.


Той чу заканата на страшния Морисвиня и още повече се уплаши.


Върбан не го погледна вече и влезе във воденицата.


Като видели тая ненагледна хубавица, братята се скарали помежду си и забравили по-малкия долу.


Разрушението почита разрушението.


Дано пукнеш, че да се отърва от тебе!


Беше ли ви известен пунктът, където въстаниците искаха да слязат?


Който знай да говори мръсно, той и мисли мръсно.


Житата заобикалят могилата от всички страни и сред тях тя се подава като остров.


Иванов спря файтона, когато те съвсем приближиха.


За вечеря ни дадоха само сух хляб, една чорба тестяна и лучец.


— Кажете ми, господин Кандов, какво има? — попита тя безпокойно.


Стражарите на препусканица ще дойдат да те пресрещнат, помни ми думата.


Стопанинът ми изпълни просбата; без да се обади нищо.


После се срещнаха още три-четири пъти в обществото.


Та аз завчера го чух, че псуваше твоя министър насред улицата.


И ти, проклети гяурино, удивляваш ли се?


— прозвуча гласът на кондуктора, който отваряше вратите.


Огнянов следеше с вълнение разказа на Муратлийски за опасностите и приключенията му.


Най-после Милчевски, макар че беше търпелив, каза: — Оставете тоз вестник, г-це!


В туй време леко и без шум се приближи кабриолетът на Нона.


Една след друга никнеха разноцветни декадентски школи.


Една червена, яркоогнена тъсма лежеше надлъж по върховете на планините там.


Тя се плискаше, вълнуваше се и големите талази страшно бучаха.


И аз подире им, откъсаха ми се краката.


Той си пошушука нещо с другарите.


Хрътката все лаеше и виеше, като гледаше насам.


Аз го помня добре, защото съм го виждал, когато не бях съвсем малък.


Оттам — незачитането настоящето, оттам — отрицанието на бъдащето.


Високата му прашна гугла стоеше извита накриво, щото левът дохождаше над ухото му.


Викаха малките деца, когато преминувахме през селото.


… Само една рожба си имах, но и нея ще ми отнемат тия капасъзи!


Всички му се чудили и никой не купувал трендафила.


От извадената хума натовариха цял керван коля и я изпратиха някъде.


— Браво бе, Соколов, бабанка си!


Но един войник не от днес, а такъв, какъвто беше във войната.


Напротив, доверчиво и приятелски те са разговаряли със селяните.


— Тогава вие ще нощувате в наше село?


И Женда се спусна надолу, златният варак заблещя на перото й, гривните й задрънчаха.


Калчо го погледна в недоумение.


Няма още пътища, няма хора, няма жива душа.


Сърцето му започна да тупа, като че вълкът беше отпреде му.


Карловецът гледаше с удивление.


— И те му направиха знак, че тряба да върви.


Докторът слезе от коня да й превърже раната.


Аз съм останала без ръце, ама копаем.


Щастливо изражение огря за миг лицето му.


А човека ние трябва да го търсим навсякъде.


Гората около Кара су се огъваше под вятъра и шумеше.


Ще го водя в София да му търся някоя работа.


— Клетият Соколов, клетият Соколов — завърши той, като въздъхна.


На кръста кацнало невидимо ангелче, донесло божията благодат.


Много къщи са повредени от гранатите — зеят, като рани, широки отвори.


Ето човекът с мотиката дойде да копае и ще ни разтури гнездото.


Аз като вас не съм виждал такива добри хора — говореше той.


казал Нено и подхвърлил чубука си.


Все пак никога окото не ще види само простия и безстрастен пейзаж.


Но ние стояхме будни и чакахме.


Те хулеха Драгота, хулеха се помежду си, едва не се сбиха.


— Но ти все можеш да сториш нещо.


Ненадейно прогнилият потон се продънил и Кандов паднал на чардака.


Пък какво, Йове, не е лъжа, Гърдю имаше едно време закачка с Антица.


Макар да му казваха Кьосе, той имаше малки тънки мустачки, вече посивели.


Ние се намирахме между селата Хаинето и Дрента от северната страна на Балкана.


— обажда се Никола и гърлесто се смее.


Поезията прочее ме спаси от унизителното положение на вестовой при фелдфебеля.


Редакторът на "Знание" е Каравелов.


— Иди, иди, ако кукувица ти е изпила ума!


Змеят се съгласил, едно — от страх, друго — от любопитство.


От пътя бежанците погледнаха за сетен път на Търново.


Той се уповаваше на него и се боеше от него.


— Познавате ме, господин докторе, виждали сме се — отговори той все свенливо усмихнат.


Но нямаше още песни, нямаше още разговор.


Някой влезе в стаята, след това отвори прозореца и една ръка вдигна небрежно чашата.


Циганинът, като бил паднал в реката, случайно напипал една голяма риба и я хванал.


Аз му обещах и трябва да изпълня думата си.


Златев, на служба при турското правителство, от които първият му беше и благодетел даже.


— Ех и ти, Аго… Голяма работа… учи седа сайдисваш добитъка, ти казвам.


Динката и Нейчо, недоволни, че не ги послушаха още в началото, мълчаха.


Всичко това беше преди десетина дни.


Стигнал Орчо жив и здрав в Пловдив.


Раната му не е опасна и скоро ще оздравее.


Както се види, те идеха от някоя ближна воденица, защото бяха сухи.


— Станете! — викна още по-силно Ян Бибиян. — Заведете ме при вашия Мирилайлай!


Тая обязаност извършваха учениците от взаимното училище по заповед на хаджията.


И сега образът на Славка се изправи пред него и изпълни всичките му мисли.


Старата гледаше, както по-рано, пред себе си и мислеше.


Голяма радост обзе чиновниците от границата.


И как няма да се ожени, хубавица беше Антица!


— Как? Чудно… Та той излязъл из болницата? — извика войникът.


По поръчка на Хилкова слугите донесоха прохладителни питиета.


Кардашев на полето Кардашев имаше нужда да диша чист въздух.


По-нататък, от другата страна на планината, са турските махали, на брой три-четири, наречени Юруци.


Нямах и аз свои, но пак слава Богу и на това.


Беше му задушно и сне калпака си.


Там по пътя минаваше един бедняк, стар, увит в дрипи.


Хаджи Ровоама често поглеждаше из прозорците, като че очакваше някои особени гости.


Водачът ни беше от село Петрич, на име Петър Шентов, който и днес живее.


Статийката на Елин Пелин е на първа страница под портрета на Иван Вазов.


Ние имаме и своите доказателства по това мнение.


Но нямаше весел поглед, не преживяше.


На самия бай Мича беше неловко.


Защото той имаше добра душа и обичаше децата.


Секретния кабинет на Царски, който не бил по-голям от един-два брашовски сандъци.


Такова туй… вий по-рано не се интересувахте толкоз от политика.


Сега какво е станало, не бях там, не зная.


И може би затова кръглото й лице изглеждаше по-бяло, очите черни, усмихнати и светли.


Ян Бибиян говореше весело и Иа слушаше усмихната и тръпнеше от радост.


Слугите се спуснаха да ги разтървават.


То беше някакви корави черни топки, които слугите сложиха в издълбаните дупки на масата.


Подрастващите поколения го аплодират.


Няколко пъти той се връща и кръстосва около водениците.


Туй… въздухът в кладенеца е тежък, крепи.


Сърцето, на Искрова трепна от страх.


Тя имаше много за казване, а мълчеше и само се усмихваше.


Това щяха да решат, когато тръгнат.


— Да му обадя какво се готви тая нощ.


Напрегнах уши да чуя, да не пропусна ни най-слабия тон.


П… пак даде тона, от всичките маси се раздаде туптене с тояги.


Внезапността на такъв неочакван отговор просто го зашемети.


Те вървяха направо и без път през полето.


После, какво има от една пофала?


— Е, сега какво ще кажем на тьрновци? — каза мрачен по-старият брат.


А Луната спокойно и бавно се издигаше.


— Тоя писател разказва за две такива фамилии… Как ги викаха?


Колко ще се радват родителите ми!


През него, изтегнати и прави, белееха се много пътища.


— Братя, каква полза да се каем?


Мълчи — продължаваше майка ми — ще идем на черква.


Беше възсух, кокаляст, изпечен, с увиснали посивели мустаци.


Дойдоха по-спокойни дни и Живко отново зае своя пост при портата.


Докторът беше на прага на своята Голконда!


— Има ли ти милост за Светослава, татарски робе? — извика той.


Един мургав чиновник с плитка шапка и сив шаячен шинел, който ми дава билет.


Тогава ще пристигнем ние, резервните бригади, и вече наготово ще продължим обсадата.


— Адвокатин? — осведоми се пак турчинът.


После го зарита с крака, за да го изтика навън.


— Как му е името на тоя Жоржу, да го помня? — попита Аврамов.


— отзова се друга състрадателно.


Към него ли да се обърне за покровителство?


Умря от нищо: ужили го пчела — кого не е жилила пчела?


Али чауш се спря до вратнята на хана и го възчака.


Неподвижен и мълчалив, старецът сякаш беше се преобразил: изглеждаше по-едър, внушителен и величествено спокоен.


Пир Пирът се бе захванал, когато Светослав пристигна в двореца.


— Така ми по харесваш — каза му зарадван Ян Бибиян.


И виждах колко бяха щастливи, когато наново възвръщаха здравето си.


Но лицето и беше избистрено, чисто, черните и очи гледаха спокойно.


Там, при кладенеца, не ме ли би?


Вие сте видели много хубави неща! — почна да повтаря като на песен Шагада.


Но от четири години целият свят ги знае.


Още на първото изкомандуване: „раз, делай два!


Идеха вечер и младите воловарчета да поят сиви волове и да закачат мили девойки.


Аз толкоз мустаки да имах, колкото бяха веждите му, стигаха ми.


Тогава дядо Божил накарал дявола да очисти линовете и да изхвърли джибрите в реката.


— Какво ново? — ръгва ме внезапно носителят на кривия маждрак.


В овдовялата престолна зала шумеше крамолен болярски съвет.


— Не, да ги фърлим в огъня, аутодафе да стане!


Един слуга дойде и обади, че Хлав и Темир са дошли.


До къщата голямо ябълчево дърво, изядено от гъсеници, останало съвсем без листа.


— Вие можете да ме осветлите върху един психологически въпрос, който ме затруднява силно.


Полуспуснатите клепачи придаваха на тия очи кротък, мечтателен поглед.


Гороломов не разбра отде иде тоя смях.


Нужно бе да се махнем от село, па става, щото ще.


— И той се хвърли надолу из урвата към дола.


И нему беше по-добре сам, безгрижен сред горите, езерата и зверовете.


Разказваха една друга странност на тоя неизчерпаем шутник.


Колкото и да беше глупаво това, на Гороломов се струваше за вярване.


И той — по-рано или по-късно — щеше да пие.


И Осман продължаваше да расте в очите му.


Дохаждането му по това време тука смути всекиго, който имаше причина да се смущава.


Иванов го поздрави дружески и махна на Османа да спре файтона.


И аз не бях за моята стопанка, а Господ ми я даде“.


Не можеше и дума да става за спане, не ни сдържаше и в стаята.


Вързани за дърветата коне рупаха наблизо сухата трева.


Домакинът влиза при началника и му обажда, че един вдетинен старец, слепец, го търси.


Те се улучиха под широките клони на един дъб.


Окъпани от дъжда, чисти, бели рози.


Те не го менят, не го свалят и не го качват.


— Възторгавай се, възторгавай се!


Да бъде или не?


Върховете на тополите по булевард „Фердинанд“ бяха розови.


— О! — извикаха всичките ергени весело.


И оттогава пълен мир пак се възцари между епитропа и нашето отделение.


Биеше богатите за разкоша им и бедните за унижението им.


Той препуска с бърз, ситен тръс, с дигната глава и развяна грива, и цвили.


Башибозукът следваше да върви нагоре, с твърде едри крачки.


Подир тоя внезапен шум, който произведе падането на това тяло, настана тишина.


Погледнал — архангел Михаил над главата й.


Да беше рано, Нона би отишла на могилата.


След половин час време ние възвивахме по рътлината, от дясна страна на селото.


Хубавицата вървеше напред, потапяше китката в съда с живата вода и ръсеше наоколо.


Нашият живот, минал и съвременен, почти не е зачекнат от литературата.


Той й каза нещо и усмихнат, видя как тя отиде към влюбената двойка.


— Навярно ще да бесят някоя комита — заключаваха тия.


Ян Бибиян бързаше да зарадва Ягага с победата.


Там щяха и да преспят, а заранта да тръгнат назад.


— Той е пиян и те биеше; прави скандали на улицата… Махни се!