На Магу казаха да се върне и да ги остави сами.


Никой не можа да даде съответствующия отговор.


Той спомни случая с Емексизовата хрътка, който преди време онбашият беше му разказал.


Оловени облаци покриват цялото небе, неподвижни и равни, като сключен до хоризонта покров.


Дружината се разделила на две отделения.


— Но ако се види само с баща си?


— Та вие сте против Македония, господине? — попита единият от търговците.


Забрави го и не топи сърцето си напразно.


— Заповядайте, запалих ви печката.


Магьосникът се изправи на палубата и направи някакъв знак над водата.


Упорството му се преобърна в желязна воля.


Великата река отрази равнодушно това зрелище.


Той все предпочита един Смилец, българин, пред един татарин.


Тя просто избягала от него, оставила богатата трапеза и отишла да живее по бордеите.


— Но аз виждам, че на вас се смеят всякога.


— Но интелигенцията… — подзе Гороломов по-упорито.


Двамата пътници тръгнали да си ходят.


— Ами една бутилка винце да взема ли?


— Дай ги на брата ми там — каза той, — хай варкай!


Покякога конят се поотпуща и едвам-едвам пристъпя.


Едните са на сцената, другите — в кулисите.


Той беше родом от Бяла черква и познаваше всичките, но и него познаваха всички.


До черквата бяха се спрели двама души, мъж и жена, възседнали на катъри.


Нима няма да се появи пак някога?


Това беше една погрешка на сърбите: те разсърдиха страшно Вълка.


Едничка тя — моята несрета — ме придружаваше до гроба.


Знаеше Димитър, че Божанка го обичаше и му беше привързана искрено и страстно.


— Боже мой, какво става? — прошепна Ноиа. — Що ми трябваше да дохождам!


Иван извика на Гороломова — изкарал беше каруцата на пътя.


Ти, като баща, да беше го спрял, да беше го вразумил.


Къню изнася голям кървав къс месо и го подава на кучето.


Колкото за „Симидовите рисования“, то е било знаме на мушама.


— извика Смилец и запляска с ръце.


Духът се ободрява, енергията се засилва и мисълта заработва с будна енергия.


Страшно подозрение мина през ума му.


Аз се завърнах пак на мястото си.


И докато уж беше спокоен, отведнаж пак го обзе страх.


— Нашето А, Б, Райно, кой го написа?


Машалите горяха още и озаряваха тая касапница.


— Жив, жив, бай Колчо — пое запъхтяна Рада.


— Фачем инспекция, а? — дразнеше го Алекси и се смееше.


Олеле — помисли си Ян Бибиян, — ами сега, ако ме заровят в земята!


Ян Бибиян и Калчо не можеха да разберат какво ги очаква.


Тяхната кратка раздяла накара Ян Бибиян да поразмисли.


Аз, голубчик, за топ — чия съм роден.


Подобни нему имаше твърде много.


Депешата щеше да се предаде утре на телеграфа.


Една от тия странни и неочаквани паузи, каквито често настъпват в сраженията.


Възрадвана, развълнувана, тя се отклони от пътя си и тръгна да стигне слепеца.


Филип погледна не Великина, а Гърдя.


Попита ме учтиво: „Господине, можете ли ми обади далеко ли стои Марко Иванов?


— Имаме си: две момченца и едно момиченце.


Не Марат на Мишле, на Тиера, на Френската революция от миналия век!


Борбата се свършва, или по-добре прекращава най-после: без да има ни победител, ни победен.


Това жадуване е и залога за добро в бъдещето.


Тия оръжия действуваха с особени невидими лъчи.


Гороломов веднага се залови да пише книжата по застраховките.


Там някъде е малкото село Слава Българска.


Но тозчас той забрави за сръднята си, загледа пак Нона и се усмихна.


— То за колко души пущаха досега!


В ковчези бяха надиплени свилени китайски платове за първите кралеви боляри.


Напразно го чаках по няколко часа горе на стълбите, да го извикам, като минува.


По поляната се показваха дружини, излезли из еловата гора, отивайки в селото.


Нищо не оставиха незасегнато, разчепкаха я от всички страни!


Учителките си купиха грозде и продължиха пътя си към къщи.


Скимна ми, че има гости разбойници.


И отведнъж враната стана хубаво малко момиче.


Девойката го погледна укоризнено.


Той изпусна въжето и се строполи на дъсчения малък под пред камбаните.


Веда Словена е едно море от поезия!


— Къде се изгуби, бе бае Вездесъщов, съвсем пропадна — викнах му учудено аз.


Ей там на поляната до буруна бялнало се беше от палатки.


— Чий е тоя паметник, бай Василе?


Калчо се отпусна върху малкото удобно канапе, потъна цял в него и веднага заспа.


Ян Бибиян хукна на друга страна.


Но безплодно прекараните тука дни го измъчваха.


— Какво здраве, какъв бял кахър!


— Бай Попов е следвал в Одеса — каза Методи.


Най-сетне, ефендим, щастлив бях да изпадна на вашите ръце — сключих аз изповедта си.


Те се спряха, като видяха, че селски стражар се задава запъхтян.


Това показваше, че има чужди хора, но те са далеч.


Зад тая река се простираше обширна жива земя, виждаха се села, пътища.


Наричаха го „Бисерът на Черно море“.


Ето това е границата, нищо необикновено, нищо страшно.


Никога столицата не е знаела, че имала толкова любители на красотата си!


Обичам полето, тая широка, просторна равнина, заградена от кръглата линия на хоризонта.


Но сериозна среща с неприятеля не бе имал още.


Захария почука пак: вратата се отвори — показа се Велико железаринът.


Но сиромасите помаци са осъдени на най-нещастно окаянство щом напуснат родното си пепелище.


Когато Звезда излезе от кръчмата, всички насядаха и мълчаха половин час.


Поляната около тях цяла се покри с жълти картонени парчета.


Той беше, той, сивият кон, добрият, слепият кон!


Тия лица били Манчев,Бъчеваров, Юруков, Милю, които били посрещнати отдалеч и заведени при пашата.


Цветков — и тримата апостоли.


После почнаха да се тръшкат на земята и да бръщолевят несвързано.


— Богоре, кажи сега как беше! — обърна се Радоил към джелатина.


Като се стъмни, Гороломов излезе.


Разбирам, при турското управление… но днес?


И наистина, де е оная чиста и хубава радост!


Той мина покрай мене, хвана ме страх и срам.


Шиповете им са остри и цветолистчетата големи и къдрави.


Изпитвах в присъствието му чувство на страхопочитание и силно се смутих.


Черният жребец слушаше с дигната глава.


Друга не ще, че съм имал много деца.


Разговорът се видоизменил в кръчмата после строгата бележка на Хаджията.


Одевешният издиг на душите се смени от сметката.


Устата му си остана полуотворена, слабото и проточено лице изглеждаше някак глупаво и нещастно.


Ян Бибиян го хвана за гривата и повика Фют с ръка.


Той беше навлязъл в нивата на Куция и вървеше по синура, прекаран от Андрея.


Той почувствува някаква промяна, но не разбираше отгде можеше да иде.


В хамбаря няма място веке, ще изсипем малко жито и там.


Къде ми беше ума, та предположих най-лошото.


Боримечката, вещ по тия места, вървеше напред, с пушка на рамо.


Ний сме прости, ний сме дебели глави, че не разбираме.


На всичко отгоре няколко шишета червено вино.


Нона се спря пред една трънкосливка.


Рила е една величава и тържествена поема.


На другия ден всичко си беше по старому и братята почувствуваха сърцата си каменни.


На нас ни дай да седим в кръчмата и да бистрим политиката.


Пред входа пазеше войник с тежка желязна пръчка в ръка.


Втория път водата навярно е била по-гореща.


Затова той реши да бъде по-добър към рогатото другарче.


Най-много той посещавал къщата на известния български богаташ Шопова.


— Навсякъде, дето тебе бих виждала.


Само сред покрива оставиха една дупка — едно прозорче на гроба.


След него идеше като войска многобройната му челяд.


Лисицата подгони зайчето към вълка.


Той беше облечен твърде спретнато, с европейски дрехи, и изгледваше да е интелигентен човек.


Те бяха се озовали в наша територия по една нещастна случайност.


Но румъните малко се грижеха за това.


— Приемам с признателност тая чест — отговори той с покъртен вид.


Какво значи за тях тая странна дума?


Пет-шест души бързописци бяха повикани да изготвят преписи за всяко село в четвърти окръг.


Грош и пет, петдесет, вземи шейсет!


Ганка Попова, даскалица е в Каралии.


И Ахмед ага се приближи и се изправи до двамата.


Елхово жителите турци и българи стояха да прибират храната си, със свещи и фенери.


Санка донесе кафето, даде хляб на Енка и излезе.


Ненко си тури шапката и се запъти към вратата.


Колчо позна гласа на господин Фратя.


Един седне, мале мила, други стане.


— Слава богу, че вам нищо не стана — каза Огнянов.


Прощавай и сполай ти за думите!


Той пулеше очи, плах, във въоръжените хора.


Влязъл във великолепната градина с разкошни фонтани и чудесен шале` на княза.


Най-главното било да се узнае като какъв курбан е обречен.


Карло се събуди по изгрев слънце.


Няколко самолета от Европа бяха докарали много чужденци.


Тъкмо натопих перото, звънецът на вратата: „дзън.


С него бяха и двамата мургави джамбази, и те на коне.


Нона мина покрай него, той не й каза нищо.


Гората беше много малка, свърши се и ето че се откри пак полето.


Всички следи на поражение и паника.


Предлагам ето какво: наказанието на Стефчова да се извърши в първия ден на революцията.


Има въпроси неразрешими, както има страдания безизходни.


Три пъти тя затваря прозореца и пак го отваря.


— Домну Липяну? — извика комисарят.


Гледай го какъв е… Бе пристъпи!


Жената много плаче да иде да запали свещ на свети Ивана… За децата, каже.


А кой дявол ни носи по това време в града без фенер?


Мисли от лоши по-лоши му минуваха през ума.


Има нареждане от всички министерства.


— Странни понятия за човешките права — забележи Николай Недкович.


Взел селянинът торбата и тръгнал.


Всички щяха да гласуват за него.


До късно сестрите стояха при майка си.


Ако той не мисли — те ще му вдъхнат мисълта да стане цар.


В селото се издигна високата глъчка и суетното лутане на една внезапна тревога.


— Познаваш ли ги? — попита пашата.


Всичко е свършено между мене и тебе.


— Де е онзи? Защо не го извади? — извика поручикът.


Понякога, излязъл преди малко, той се връщаше пак, постояваше някое време и пак излизаше.


Откъм селото се появиха селяни.


Видя черните фигури на един калугер и една жена.


Иванов счете, че е доста тоя разговор, зажумя и поиска да спи.


Единственото негово средство в това отношение се являва неговата журналистика.


Агата отиде да изкара конете от яхъра.


Салонът гърмеше и се тресеше и когато Кроние беше изчезнал.


Кир Георги Измирлият завчера се научил от спицерина.


И ниският си наметна ямурлука и излезе с него.


Галунка се усмихва и зарад приказката му, и зарад него и си влиза.


— Изпъдила я калугерката немилостиво.


Страх подкосяваше силите, помътваше разума.


Аз забравих мъките на изгнанието.


— Как не може да му се помогне?


Гороломов продължаваше да пише с неугасващо въодушевление и неуморно.


Жадното за злато човечество никога не бе изпитвало по-силна тревога, по-висока треска.


Дъното на тунела трябва да е близко.


И тримата, както и Димо, бяха народняци.


Край самата провала из снега се подаваха два крака, обути в цървули.


А бай Мичо се любуваше на Огнянова и не можеше да му се нарадва.


— Илю! — извика жената. — Кой е тоз? Все ме изпотъпка.


Войските все повече и повече се вглъбяваха в горите на Странджа.


Казака пиеше като казак, дето се казва.


Вие седите на купчина един срещу друг, пушите цигара след цигара и си приказвате.


Той не се съмняваше в своя успех и с нетърпение поглеждаше часовника си.


— Из тая пътека — къде ще идат?


Тоя Калин беше малко слабоумен човек.


Гледам на гарата пристига трен.


Без да я пита, той деликатно й поръча бира със закуски.


Ние със стария дядо изново се намерихме в домузлука.


Не помня добре какво говори тогава дружинният командир.


Току-що Марко затваряше, зададе се съседът му.


— Ще тръгна, като се свечери, и още тая нощ ще се върна тука.


Майка му стара — въздъхна Боримечката гръмовито.


— Наистина, ефенди; аз видях, като се претърколи главата му.


Раздаде се страшен гръм, който забоботи като гръмотевица.


Той командуваше две дружини и се казваше майор Крачунеско, внушителен и едър човек.


Но днеска при Цапарчевата кръчма двамата противници първи път избухнаха и дойдоха до ножове.


Лицето й беше румено, поизгоряло, снагата й набита.


Стана толкоз хладно и мокро, че прибраха воловете в дама.


Той не привежда никакви аргументи за своята защита.


Той пи, облиза се и се заоглежда, като че беше казал нещо много хубаво.


Всеки задигнал по един денк, а някой имало, който взема и по два.


След малко той подбра биволите и тръгна да ги пасе.


И сега беше бос, гологлав, прашен, посипан с плява — по вършитба беше.


Морозовата изложба заслужава вниманието на всички, които обичат и ценят нашето възраждащо се изкуство.


Седемте зайци и заицата със зайчето седнаха на тревата.


— Какво ще рече това: урум бурум!


Тоя пущинак, кръстосван често от ловци турци, които бяха живи хайдути, не беше безопасен.


Сякаш го водеше нишката, която Женда беше разсукала след себе си.


Радоил беше любопитен сега да научи де е Чоки и какво се чува.


Разочарование и мъка обзеха Ламбрева.


По едно време изгорелите за вода пленници поискали една стовна, да си наквасят устата.


През всичкото това време аз немеех на мястото си.


— Като е тъй, напечатайте ги — забележи Кардашев.


— Навярно не е от много ум… — усмихна се Холски.


Ако чуеш нещо отвън лошо, да знаеш… — и тя излезе.


В дюгена на Даскала намерихме само един селянин, пиян до безсъзнателност.


Селяните мълчаха и гледаха какво ще прави Бърни.


Ортакчи се зададоха две наши колони.


На урвата под Милева скала, в гората, той съзрял една нощ огнец.


Той потърси с очи Консула, който беше седнал сега при Костадин ловеца.


Кина и Радулчо излязоха на върха, там вятърът е по-силен и ги пронизва.


— Ха, почакайте — обърна се пак министърът.


Кръчмарят излезе и се посшушука с тях.


Озверил се, погрознял и неузнаваем!


А между това баба Младена беше някогашната _невяста_ Младена!


За късо време откъм сръбския пост се обадиха няколко пушки, но скоро замлъкнаха.


Слави ни вика да ядем, че манджата ще изстине…!


Тя добра и благородна и при това нямаше нищо против моята ловджийска страст.


Бай Иван бръснеше цървули пред вратата на къщата си, седнал на една изтрита рогозчица.


попитал Нено внимателно.


Имаше двама сина, единият, по-големият, беше добър.


У мене, рекох, няма място, ама виждате ли там, дето свети?


Стоил, Илия и Димитър следят играта на Никола.


Склоновете й бяха облечени с гъст вековен лес.


Да се явите при доктора, който ще ви даде по-нататъшни съвети.


А добродушен, пълничек буржоа високо и смело казваше: „Да, това е вярно!“


Насреща му беше Вяра, но тя се смееше!


Огнището гореше и Огнянов запуши чибучката.


Поляната гъмжеше от разхождачи, които поглеждаха с въжделение на околните свободни върхове.


По-големи беди висят над главата ми.


Тя не се обърна и не погледна Йосифа.


Но нас още не ни викаха, а това показваше, че положението е добро.


— говореше той и си чешеше опърлените хълбоци.


Така весело прекарахме ние първата нощ на Оборище.


Имаме два вола, с тях Костадин, мъжът ми, ходеше на кирия.


Аз поисках милост от християнските башибозуци, като им казах „братя“.


След малко Нона и Санка излязоха.


Той беше определил вече той ден, очакваше го, тръпнеше пред близкото щастие, ставаше нетърпелив.


Най-вярното беше второто предположение, което се и случи.


Ревотът и писъците на нещастниците достигаха ясно до него.


Конакът беше избран в най-хубавата в селото къща.


Бе, бай Тошо, рекъх, защо орете, нали ще чакаме съда?


Вие, драги мой, направихте височайшата глупост, която познава историята.


Сега Ема сякаш бе станала още по-лека, млада, пленителна.


— Що бъбре тоя керата? — свирепо попита бунбаширинът.


Хаджи Петър се залисваше много с тези гълъби.


Но външното спокойствие не се наруши.


Но полуумрялото дете оживя и сега е здрав левент и се нарича майор П.


Дървото още стоеше право и като че нищо да нямаше, но беше вече мъртво.


На Вълка се чинеше, че порасна до небето.


Той, и по-после, не забележи у Мердевенджиева нещо обезпокоително.


Само че това бойно поле беше радостно и благословено.


— Страх ме е от дяволската опашка, Ян Бибиян.


Само че имат един недостатък, мъчно увират.


Някои приятели казват, че съм бил представител на критическия реализъм в нашата литература.


— Димо спал тука — каза Бившият.


Сиромахкинята си излезе разплакана.


После прочете няколко реда под името на покойника.


Сякаш той имаше някакви титли за тяхното внимание.


Снегът се засилваше, аз едвам виждах силуета на бабата.


Всичките му нещастия идеха от тях.


На другия ден излязвал други със същата табличка, но в друга махала.


Мен не идеше да ги предлагам, а други не намери това за нужно.


Хаджи Ахил плака като Еремия пред вавилонските развалини.


Най-после цялото тържество се спря отвън града на една зелена поляна над пазарджикекия път.


… Чакай, знам — ще ми кажете, че има любовник, може би?


Аз искам да го видя — каза Влади, като се мъчеше да стане.


Казвал съм му: „Почакай бе, Матея, нека си починат конете, има време.“


Двете добри и верни приятелки живееха неразделно.


— Елате подир мене — каза момъкът.


Страшен шум от псувни и заплашвания се дигна от тяхната среда против мене.


Чака — като че е дошел от полето и иска да го приберат.


Бяха калесани роднини и приятели на челядта и на партията му.


Това му направи голямо удоволствие.


— Не ми ли стои добре? — каза Ганка. — Вярно ли е?


Татар Христо го разбра, понаведе клепачите си и се позасмя.


Но и до обед никакъв признак от опасност не идеше да ги обезпокои.


— Ела, дивачке… Ела, хубавице — говореше и тя.


Силни гърмежи, минутният удар на трескавици, пясък и отломъци посипват стрехите на къщите.


Един ден се чу, че някакъв самолет кацнал на полето, недалеч от града.


От това лицето му изглеждаше и начумерено, и, в същото време, закачливо весело.


Тогава се тръшна капнал до един орех, за да прибере душа.


По тая причина ние бяхме каталясали за вода.


Играта на почти всички артисти е безукорна.


Тогава баба Ана му разказа какво беше се случило.


След туй и те тръгнаха нататък.


Хладен зефир люшкаше листата на дърветата.


Събраха се момичетата на немците, и мойто момиче, и затанцуваха.


Открояваха се силуети на дървета и ние слабо вече съзирахме лицата си.


Там се намираше цяла орда кърджалии, които освен петима всичките спяха.


Ама много силно ме заболя, нетърпимо силно ме заболя.


Гърдите му се надуваха и падаха, той като че с мъка удържаше гнева си.


И някои потеглили да гърмят, за да поздравят тържествения акт.


Стамболов отишел един път с револвер да иска сметка от Л.


И за тия думи великият учител биде разпнат.


Видът на тия жални птици, които бяха накацали по железните дървета, измъчваше Ян Бибиян.


Той по-бодро вече пристъпваше, като се връщаше дома.


Режимът беше труден, но сега се чувствувам добре.


Комисарите от своя страна немалко се бяха докачили.


Оттогава не мога да ги търпя тия тирани!


Помислих, че това е сторено от работниците, както става обикновено.


Малката кротка буболечица, червена, с черни капчици, като рисувана, пълзеше по ръкава на Ганка.


— Но, право да си кажем, приликата е поразителна.


— И кучетата нищо не й думат — каза той.


Войводите се спуснаха, изправиха Индже, викаха го, молеха му се да продума.


И дълго брах цветя за най-милото момиче на света.


Той остана в Нанси и стоя дълго време.


Любовта, която от Адама до днес движи вселената и дава смисъл на нашето съществувание?


И малко идиот“ — мислеше си той.


И откри си баба Лалка душата и желанието пред кмета на Забутан дол.


В морето далеч се виждаше параход.


Той се отпуснал съвсем и прилича на тръшнат с трици чувал.


В тебе няма да се взрат, иди — каза докторът.


— За детското списание „Чурулик“, редактирано и издавано от нашия инспектор.


Той обаче печели много години пари с това нещо.


Той й разправи, че не слазя от Балкана, а иде от полето.


Всинца сме били от най-напред като тебе.


Аз познах вече и Мусала, и от тук му се поклоних.


Но най-напред да се изкорени това ужасно зло, което се казва рушветчилък.


Същото бива и с човека.


Сарандовица погледна към него, намръщи лице и презрително се усмихна.


Изведнъж на прозореца се изправи една тъмна фигура и надничаше вътре.


И аз се щурах, и други се щураха, ама няма.


За да се окопити, на мен идеше вече редът по право да сторя това.


Тогава той се досети, че трябва да си върви — и стана.


Той гълташе с наслада зрелището на тоя съкрушителен позор.


Така тя сама си задаваше въпроси и сама им отговаряше.


— Ще заспиш и ще се намериш под краката му — обажда се друг.


През колко летни вечери тя беше отваряла прозореца си и започваше да свири.


Откъде ли се е снабдила пресата с тях?


Пищялов сви устни и махна с ръка, като че искаше да каже: Празна работа!


Защото момичето в каруцата беше Аспасия, балдъзата на Чокоя.


Тогава Ян Бибиян завърза на възел и златния косъм.


Но как беше смазан и колко му се спеше!


Гешов, напечатен в „Библиотека Св.


Както изглеждаше, беше много уморен.


Той беше тръгнал вече за Русия.


Стопанинът на лозето станал и почнал да плеви.


Гергилан гледаше след нея и се усмихваше.


Зазвънтяха бакъри по кладенци и чешми.


Той е облечен в новата си войнишка униформа.


Там попаднали в къщата на един добър човек, гостолюбив и харен.


Кандов, който досега търпеливо слушаше, не можа да се удържи повече.


При това, и лицето, и безочливата обноска на ханджият му бяха противни.


Първи там стигнаха двамата крайненци, които бяха на коне.


Те са ме чакали толкова време, нека и аз да почакам.


О, безразсъден скот е баща ти, Сандо!


Той се мъчеше със своя огнен аскетически меч да изгони от Италия пороците.


Той се спря потиснат, задушен от тая теснота и мрак.


Аз видях княза, когато се качи на гарата, за да иде на бойното поле.


Всичкият народ ще въстане в един ден и Турция взе-даде!


Мястото, границата, искаме да кажем, не е току-така от простите и незабележените.


Васил се повръщаше по стъпките си.


То е първото село, което пътникът от Алабак среща в Чепинската долина.


— Намерихте ли ги? — запита го Джамал бей с гняв.


Наблизо и на юг е пространният и равен хълм Яланджи баир.


Никой път няма да забравя аз тая страшна есенна нощ.


Луната грееше от небето и осветляваше пустия път.


Разбира се, че всеки, който вижда как вървят работите ни, изстива и мълчи.


Чу се трети глас на другия край на Преслав.


Те нападаха по очите си и нададоха възторжени викове.


От любопитство отиваха и офицерите от дружината.


Когато отвори очи — те бяха насълзени и клепачите му зачервени.


След туй Бачо и Мурза, най-големите кучета, се сдавиха.


Защото не е работата за някакви пари, за някакъв лихвар.


„Дошла е унуката на Бодура!“ — рече си Христо и против обичая си шибна конете и забърза.


А това се отрази, така да се каже, и върху моята съдба.


Подир страшното стряскане и уплашване идеше пълнейше успокоение.


Той видя върху завесата простата игличка със синята топчица накрая.


Бързо ме поздрави с темена, като загърна пещимала си около тялото.


Както казах, мястото в това отделение, наречено „парцал“, беше влажно и нечисто.


Това стихотворение не е печатано нито в една от неговите сбирки.


Същата още вечер стана разпоряжение да изпратят хора за барут и куршуми.


Войниците образуват щитове: всеки взвод, събран на малка купчина, войниците плътно един до други.


Агата се спря, отби се настрана и се прилепи до стената.


Той седна, здрависа неколцина и хвана да слуша с тържествующ вид.


Той се озърташе свенливо, като не намираше какво да каже.


И се принудиха да си отворят наново кръчмите.


— Коя даскалица има там? — попита зачуден Дончо.


Едно време излезе закон: всяко село да си засади нова гора.


Вратата се отвори и Ганчо влезе.


— Кучето да не ги е отвлякло някъде — каза Елена.


— Ти ме познаваш, че ме обичаш, но чуждите хора отде ще се догадят!


Слугите се събраха около тях за последен път.


Че нали ми ги даде и аз ги турих в прането.


Той досега не знаеше дали е имал майка.


Ян Бибиян ги гледаше развълнуван и мълчалив.


Жена му продължаваше да вика и да вайка зад него: — Славчо!


В джоба му стърчи дръжката на револвер.


Доктор Карло пролежа два месеца болен.


Тогава учител по турски език ни беше взаимният учител даскал Стефан (Кушев) от Клисура.


И ония, които бяха в кръчмата, и те излязоха.


Сякаш един воденичен камък се смъкна от рамената му — бедата беше отстранена!


Как вразумително, как чистичко и скромно пишат сиромасите селяни!


Плашеше го повече това смълчано поле, огряно от месеца, тихо, мъртво.


Няма ли кой да основе партия на милосърдието?


Затова председателят му забележи да бъде кратък.


Но той беше сляп, свободата не видеше, нито я чувстваше осезателно по нещо.


— Да, аз сега живея на тоя край… — Улица?


— Челеби, снощи по три часа, когато ставаше тая работа, ти дека беше?


После той се обърна, спусна се с издигнати ръце към друг селянин.


— Да вървим сега! — каза той и фана я под мйшница и я поведе.


Толкова пъти ние им вярвахме, а какво е излязло досега, вам е известно.


Това е сказка,от която не се е освободил и Мишев,авторът на „Боят около Брацигово“.


Тя забеляза, че и Галчев също тъй е свободен с нея и се радва.


попитал налбантският син.


Напуснал училището една година преди мене.


Трифун взе да свива списъка на тръба, Деню мълчеше — по-червен отвсякога.


Тя беше жена около шейсетгодишна, висока, кокалеста — мъжка на вид.


Бих желал да доведа от тях на Земята и да ги развъдя.


Батачени не отишли по-надалеч, т.е. не употребили насилие.


Видяха дяда Руся на пейката и го замъкнаха.


— Каза ми… зарад него, таквоз… човека ти се премазал, камъка паднал отгоре му.


Думите му показват, че той бил изгубен вече за тоя свят: полудял.


Ала него не го беше вече страх.


След тоя удар кулестият доста време мълча и не изцвили.


Радоил дигна равнодушно рамена.


Луната полека-лека се измъкваше из бездните на морето.


Напълно вярвам в сигурността на моя апарат, който нарекох „Светкавица“.


Отвън някой повика Галунка и тя излезе.


В ъгъла стоеше момъкът, неподвижен.


Аз съм нравственият убиец на Галианова.


От произнесените псувни и други стълкновения всичките заспали се пробудиха и запалиха малкото кандилце.


Офицерът със семейството си и цивилният излязоха из залата и се спряха при касата.


Аз трябва да имам най-малко петнайсет болести.


Отведнъж лек ветрец се понесе из гората.


Е, разбира се, докачили го, дал дума, как ще да се върне?


После извика: — Да ги извържете и да ги доведете тук при мене!


— Не знам… Не вярвам тъй скоро — за жалост.


Като каза тия думи, учителят слезна бързешката из дворските стълби и излезе из вратата.


— Ще ида там, дето да ме не виждаш вече.


Василчо се връщаше пак на механата.


Един от кавалеристите замахна със сабята си и закачи с върха рамото му.


Дончо беше дълбоко вдаден в работата си.


Миналата година дохождаха и на, пак тука.


— Оно има, ама сака да се намери.


Вечер, когато лагерът утихваше и в землянката всички заспиваха, Стоил дълго още стоеше буден.


Ужасният писък спря и се изгуби.


Мачев, в числото на които бях и аз.


Около устието на Места има няколко села, в които живеят негри.


— Искам да заспя, ама се тая мисъл ме мъчи — каза той.


„Мусубейският автомобил пристига!“— казват на кръчмата, когато видят че Методи Добрилов влиза в село.


Мина покрай всичките върлини, изгледа ги, обърна се и погледна пашата.


Мисълта, че подиря ни иде потеря, не оставаше място за възражение.


Непознатият момък забележи странните отношения между тия двама другари.


След това двамата войници доведоха няколко хвърчащи магарета.


Тя нито беше чула, нито беше разбрала, че селото е бягало.


Всичката сватба ще да я развали вашият Праскал.


Отвъд върбата, из буренака се изправи човек, когото Галчев не беше забелязал досега.


С това късче беше отдрано и името й: Рада, написано с молив.


Мнозина от тях бяха турили на главите си български калпаци, с кръстове и левове.


По тая причина, разбира се, че неговата дума била свята.


Тинко Балтоолу взема възванието, чете, погледва ме и се смее пак.


Тук-там, там-там, обиколи цялата гора, мина дол, мина два, все по следите.


Късно, като през сън, тя чу дебелия глас на поп Минда.


Двама войници се зададоха от завоя, цели засипани със сняг.


— А булките, тях няма ли да застраховаме? — каза Гороломов.


Сборен пункт — западния край на селото.


Оттук нататък всеки ден ще да слушаме подобни плачове — потвърди втори селянин.


Затуй и опълченците вардеха моста.


Имаше един управител за домакинска работа вътре в чифлика, друг, немец-агроном — за полската.


На Ботйова било предложено от Стамболов да премине в България за апостол.


Бурята и тъмният облак се изместиха назад.


Маркс и Европа бяха далеч, а тука бяха Цветан и Минко, два рождени братя-убийци.


Тяхната брадва не е с две острила.


Славчо само го погледна и пак свали очи надолу.


Но той бе осъден сега на пълно бездействие и неподвижност.


По първи петли стигнахме на село Черногорово, на хана на дядо Королея.


— Тогава, брате, не те задържам — каза трогнато докторът.


Той с олекнало сърце видял, когато се доближил, че Дякона няма там.


Те са отделни схващания на живота, а музиката — целокупното негово изражение.


Мнозина разбраха къде биеше брадвата му и се спогледнаха знаменателно.


Из гъстия буренак се преплитаха много пътеки.


Тя прибра покривката на масата и излезе да я изтърси.


— викаше Аго и махаше с ръце, за да пропъди гъсока.


— Концентрично обучение в отделенията.


„Пух! пух!“ — дъхна с ноздрите си Комура.


На друго място ще те заведа аз и там ще видиш какво стана.


Добре не знам… — А какво се мълви?


Ние пръв път слушахме руски стихове.


Насреща му седеше Милена, най-младата му снаха.


Ний си останахме в тази полянка и мирно си живяхме, както и досега.


Той поискал кафе и Сарандовица отишла в хана.


Поне аз фанах да се почитам, че съм българин.


Чардашевски й подава приветливо ръка и я кани да седне.


Всички момичета отишли на тлаката, отишло и дядовото момиче.


Изведнъж от насрещния рид пукна пушка.


Като даскал Юрдана и той на последно време особено освирепя.


Бил после съдебен пристав, полицейски пристав, околийски началник.


Ян Бибиян се измокри до костите.


За мене Гороломов е добър, стига ми.


Искаше й се да завика, да заскуби косите си, да заплаче с глас.


Питат ме — мислеше си той — как ще спечеля изборите.


Нощта беше тиха, небето ясно, та затова дебела слана покриваше земната повърхност.


Ако не му я занеса, той ще умре.


Минали желязната гора и пак стигнали голямата река.


Той беше член на нашия Писателски съюз.


Поппея гледа шествието, без да знае значението му, и продължи пътя си.


Днес, събота е, а ти пак си отишел на училището.


Сама тя не се виждаше, скрита в буренака, но се чуваше как души.


— Вие нейния баща ли сте, господине?


За своите литературни работи говореше рядко.


Дойде си в отпуск за Великден едничкият войник от селцето.


Отдолу, измежду старовековните почтени дъбове, се зададе монументалната фигура на господина.


Думата на българските емигранти се е отличавала още с поетическите произведения на нашия герой.


Трябва да отидем някъде по-назад.


Скрил само за кавгата на дяволите, за феса, за тоягата и за чизмите.


Матаке искаше да изпита тая работа изтънко, без да бърза.


Тая тема трябваше да бъде нова.


Мина се един месец нещо, приближи Петровден.


Нали ти казвам, всичко мина благополучно.


От едно кратко престояване нищо няма да разберем.


Лицето на професора се намръщи, но той се пресили да бъде ласкав.


Селяни, пристигнали откъм Хаинето, казаха, че и там така също нямало нищо.


Това беше голяма изненада за него.


Бяха юруците, отседнали да им починат и попасат конете.


— А бе даул сте го направили? — изсмя се весело и гръмогласно един.


Само няколко души, въоръжени, обикаляха като стража по пътищата и нищо повече.


От височината, където стоеше, той виждаше далеч на изток тъмнозелените талази на Дъбравата.


Па като се обърна към Рада, попита: — Госпожице, позволявате ли?


— Какъв си, Живко, тука? — попитах го.


Всички се нахвърлиха като канибали, с ножове и вилици, към топлия още гювеч.


— Какъв е този файтон? — попита Иванов подир първите приветствия, като погледна назад.


Щастлив си, защото си я познал.


Серафим тихичко прибра хляба си и се изправи.


Никола се спира поразен и замаян, като гръмнат.


Лю-лю застана разтреперан пред Ян Бибиян.


Бързо, с разтреперани ръце, с хиляди заръки и съвети, изговаряни набързо, облякоха Ранка.


И намери души, гдето хвърли завистта и клеветата.


Хаджи Неделчо бил по онова време първият чорбаджия в селото.


Тя е червена в червата, а аз — каквото Рачо — бяла.


Дойде и мина победоносната войска.


Част от същата тълпа го пресрещна при Царев друм.


Три деня вече и три нощи как Огнянов се скита из Стара планина.


— Че то, даскале, да попитаме баща му за тая работа.


Затуй почакахме, та да тръгнем по хладина.


Всичко това ми се струва съвсем невероятно и чудно.


Кажи ми ти, защо Старата река се нарича Стара река?


Като бил вече уморен, той седнал да си почине.


Разчувствува се дори и Кръстан касапинът.


Най-после се върнаха и те — българските войници.


— Но ние не сме викали гръцки войски!


Справих се и при дядо поп Груя, но и той каза, че го забравил.


Първи продума турчина: той учтиво покани непознатия си гостенин.


Никанор се зачуди какво да прави.


Епохата на робството беше изработила унизителната за човечеството поговорка: „Преклонена глава сабя не сече.“


Алипия беше между тях и те нищо не му казваха.


Мусубейският извор беше на петнадесет километра от Исьоренския чифлик.


Той имаше малка работилничка, в която поправяше велосипеди, примуси, разни други машини.


Изглежда, че те не бяха опасни, защото бягаха от шума на стъпките.


Стоян усети очите си да влажнеят.


Падна народната воля — трябваше да падне и той.


А хаджи Ахил, както казах и ще докажа, е забележителна, необикновена личност.


Но ней що й трябват всичките тия чужди хора и чужди работи?


Грубият глас на Неделков трепереше.


Така тържествено влязахме ние в селото с песни и молитви.


Разбира се, че тия три решения тутакси били турени и в действие.


Самия даскал Гатю го нямаше никакъв.


Народът започна да гледа на труда не като на мъка, а като на благословия.


Хайде по-скоро да те няма в Русчук, чисти се… Кюлханешка работа!


Парите са у нас и народът е при нас.


— изпъшка игуменът и се запъти към вратнята.


— Не те питам за истината; това от мене е далеч.


Всичко да бъде чисто, изправно.


Видът оттам е прелестен въз околните хълми, долини и планини.


— После, като се обърна на другата страна: — Люцо, Тудорки, Савке, прощавайте!


Той завари там сестра си, че се кичи.


Тя като че забрави за Милчевски, гледаше пред себе си и мислеше.


Пратеници от другите три царства също носеха подаръци.


И на него тоя кир и вехтина, и окаянство!


— Да бъдете проклети, зверове и разбойници!


— Ще ви кажа кое най-много ни учуди — каза Ян Бибиян.


— Вълците не се махват вече оттам — каза Огнянов.


Кой знае къде лети умът му в тоя час.


Годеникът ви бил швейцарец, лекар.


Лявата му ръка висеше на подвезка.


Не се безпокоеше за себе си, а мислеше за Галчева.


В такива дни аз зная, че нова надежда е стоплила пак душите.


Две врани от съседния покрив, смутени и уплашени, търсеха подслон под комините.


Често той някак знаменателно го пита: „Е, как си, Димитре, сега как си!“


Бившият беше тънък, слаб, висок.


Веднага в града забиват камбаните на всички черкви.


Почудила се жена му и намислила да опита сърцето му.


Анадолецът се държеше настрана, нежности не знаеше, беше сериозен и недостъпен.


— В Каралий — заразправя пак Звездоброецът — има един Пенчо, луд.


— В какво се състои незаконността му?


Можеш ли ми каза, къде се намираме?


Повърнаха се отново топлите нощи.


— Лошо няма — добро да ще господ!


Казали им, че неприятелят е близо и ще атакуват.


Ще видиш ти какво се случи там едно време.


В цялата долина Лъджане е най-щедро надарено с топли минерални извори.


— А, гъркиня! Какво ви каза? — избърза Ганка.


Дръпнал й един бой, какъвто тя и насън не била виждала.


Той изригна бомбата на една страховита псувня.


Отде ще ти взема пари да ти дам?


Но Иванов не остана удовлетворен от това пояснение.


— Хай да вървим, Василе — каза жената, като го дръпна за ръка.


Той уби мюрето ми — то е друго.


… По-голямо, по-голямо нещо гледай, Опашано-кокошано!


Невъзможно беше и съсредоточаването на бригадата.


И пак беше весел, искаше му се да говори.


Това дава повод да се оживи беседата, няколко време спряла.


— И ти отиде в избата да биеш човека? — изкрещя Ана уплашена.


Тя е алфата и омегата на нашите човешки ламтения.


Това метежно шествие извикваше на вратните купове жени и деца.


Голяма част от населението си стои.


Лицето й позачервено от разходката, пламна още повече, като видя писмото.


Кметът стана, взе чашата си и се чукна с Гороломова.


Драгоево, гдето мислели да се съберат.


Но там видяхме само една проста, дървена камбанария с малка камбана.


Гневеше се от малко, биеше за нищо, грубеше.


Като звезди… — Добър вечер, дядо Русе!


И Мичо, де седне, де стане, все правителството псува, както Марко псува вярата му.


Може би реката беше премината и вече ни нападаха?


Адвокатите, за голямо учудване, не направиха нито възражения, нито протести.


Шъпот и глухо кискане се разнесе из залата.


— Лорд Сализбури! — извикаха мнозина едновременно с изкусника.


Пазарджик да сторят и там същото.


Ескадронът слезе и се изгуби там.


И простря ръка към всички останали волове и ги загледа.


Но като помисли, че е полезно да се покаже по-приказлив, продължи разговора.


Аман бе, кардаш, тая твоя уста няма ли се затвори?


Когато най-напред го навести на леглото, дядо Мина каза строго: — Пак жертва християнска!


Не е мъчно обаче да се отгадае, щом знаем характерите и на двамата.


Виж какви страшни работи има в реалното, в действителността, мое дете.


За три-четири деня конят се съвзе.


На другия ден те дойдоха с копачки и лопати и почнаха да разчистват изворчето.


Целият полк е посрещнал с голяма радост известието, че ще отидат на новия фронт.


Много бяха отговорила Неновица.


Зигзагов, тлъст и тежък човек, се умори и изпоти.


След туй отиде на тезгяха и се замисли.


Там горе се подаваше тъмносиният огромен кръг на Земята.


Двата файтона вървяха тежко по размекналия път.


Ахиево беше турско село, най-ближно до Бяла черква.


То… как да река, тъй ще е, тъй трябва да е, щом го казваш.


Сега изглеждаше кротък, в думите му имаше мъка, пък и прав беше.


— По-добре християни да видим гости тука, а не агарянци проклети.


Царят отвори за малко прозореца, за да поеме чист въздух отвън.


Слугите ги нямаше, пръснали се бяха по работа.


Едното му око, вероятно болно, кърпа превързваше.


— Почини си хубаво, след това събери колкото можеш мед.


… Сега и столицата направиха у тях!


Гръцката образованост му остаяше чужда, както и военната и административната й организация.


Всяка минута някой куршум или някоя граната можеха да го доубият.


— Ако е рекъл аллахът, челеби, напролет — отговори Хуно.


За хора с неговия характер подобно заведение било тъмница.


Месечката се разсърди и мина навътре в кръчмата.


Циркът гърми от заглушителни ръкопляскания и викове „браво“.


Свойта работа не уредили, хорската ще уреждат!


Хванат после, мъчен ужасно и заклан близо при селото Икизче.


— И най-напред, то се знае, ще започнем с бай Слава.


Тогава Радоил изрева като звяр, напусна стената и се хвърли отчаяно в тях.


— Аз бях с русите… Всичко тях описах в прошението си, по тънко!


— Та аз за Владка ти казах, човече… Кой сега ще погледне клетото?


Файтонът вървеше полека, успоредно с конника.


Нона не поглеждаше на никоя страна и никого не познаваше.


Минете, седнете, седнете на миндеря.


Трябва да сте напълнили автомобила със зайци.


Дойдоха да се укрият — обади се кака Гинка живо.


Бясната жажда за отмъщение го гореше.


— Нищичко нямаше, рахат си бъди.


И двамата с бързи крачки тръгнаха към родното си градче.


Скоро се завърна и му каза приветливо: — Госпожата моли да заповядате.


Ако преровиш поетите, едвам ще можеш и да избереш нещо.


— Какво нещо е котильонът? — полюбопитствува Аврамов. Балтов му обясни.


— Панайотчо, какво направи, синко? — И той му изтегли револвера.


И нямаше що — селото растеше, земята не стигаше.


— Утре ще видиш синовете си освободени.


Тоя Иванович се завзел да го учи на яздение.


Един-два пъти само я попита: — Дохожда ли някой от батюви?


Заедно с такива мисли и тревогата на Каржинова намаляваше.


Очите му заблещяха весело, наду го на смях.


казал първият.


Кандов се хвърли на Огнянова, като искаше да го удари по главата.


— Всичко хубаво — какво ще има?


В непродължителни години и Баня ще добие българска физиономия.


Ужасът на вчерашния ден премина пред мене като тежък кошмарен сън.


Ето защо аз предпочитам арена Пизи.


Стефчов не вдигна очи от вестника, който бе взел.


Преписах го много хубаво, чистичко.


По дрехите се познава, че не е тукашен, а из Южна България.


Те вървяха право на запад, обливаше ги светлина, но не беше горещо.


Така изгубих аз един умен и добър приятел, една илюзия още!


Наблизо подир тях вървят Стоил и Димитър.


Набързо тук можахме да разберем истинското положение.


Но заигралата руменина по бузата й обаждаше, че мислите й друго сега ги вълнуваше.


Живеел в страда „Мошолой“, там негде из най-затънтените кьорави улици на румънската столица.


Това би повело към разкритие подвига с брилянтовото перо.


Но Джапар не посегна и не я взе.


Още малко, и нова изненада: наблизо се виждаше някакъв град.


Разгърнете каталозите на нашите големи издателства.


В Русе, дето бях преместен при губернатора генерал Золотарева.


Той неволно смушка заспалия бай Ивана.


Всяко зло дело, всяко най-малко престъпление, всяка зла помисъл имаше по един дявол-началник.


Любопитството и желанието да го видя пораснаха още повече у мене.


Метохът имаше славата на най-деятелен разсадник на новини из града.


Запита ме запознат ли съм с нея.


Различни слухове се разнасяха за нея.


А между това в тая повяхнала зимна картина имаше толкова красота, толкова поезия!


До него Кириак Стефчов четеше някакви книжа, над които надничаше и Нечо Пиронков, аазата.


Слънцето, подир нощната буря, грееше весело от лазурното небе.


Повреди и щети на пасажерите нямаше.


Влязло-невлязло още, почнаха да го възсядат, дърпат и оскърбяват.


„Който си проси, той си носи“ — каза попът.


На едно място в тъмнината, през черните клони на дърветата светна огън.


— Мълчи, байно, защото мене ми се спи — казах аз.


Обретенов като касиер на четата.


Скоро изведи децата да идат да пикаят на син камък.


Обхвана го силно желание час по-скоро да ги намери, да ги види.


Скоро застана напредя ни и бае Иван, не в твърде завидно положение.


Пламтежът не знаеше предел, очите искряха мълнии от луда радост.


За пари като е… за пари чиляк и баща си убива.


Ще чака, па ще си иде, без да му се обади някой.


Обичам да ги наблюдавам и изучавам.


Вярвам, че всеки родолюбец ще да се отнесе със съчувствие към неговите предложения.


Огнената натура искала работа, желязна деятелност, бури и крамоли, съсипвания и преврати.


Върховете на отсрещните висове се чернеят в тъмното небе, по което заискряват звезди.


Нона погледна коня, погледна след туй Галчева, усмихна се и очите й светнаха.


Скрий дяволската опашка и аз ще ти помогна!


Шапки се хвърляха, песни юнашки се запяха.


Лицето му беше цяло засмяно, но тъмните очила криеха очите му.


До нартиката стърчеше високо кулата на звънарницата.


Само тогава се посъвзех и се обърнах назад, цял облян с горещ пот.


Спомни си как беше го видяла на нивата между селяните.


Лицето на фелдфебела се смекчава, прояснява се, дори се усмихва.


Мартирологът на новите български мъченици явно доказва това.


И тя го загледа в очите разгалено.


Госпожицата му поблагодари с лека усмивка.


Нощем, под бледните лъчи на месеца, снегът блещеше като стъклен.


Богор разказваше с всичките подробности участието на двореца в опита за Светославовото умъртвяване.


— Лошо нещо е смукателството без мярка — забележи поп Димо, като навири плоската.


Тия бяха наши православни братя, българи, християни, селяни, родом от Грънчарските колиби!


На улицата се чуха звънци и пред писалището се спря файтон.


Всеки сюжет за разказ носи и формата си.


— Какво дириш, Йоцо? — пита старият Кольо.


гостувах около един месец на един от тракийските монастири.


Министърът ми, ти казвам, мина край мене и аз му не свалих шапка!


Тоя последният, вързан, от Русчук биде докаран по крака в Стара Загора.


— Е, добре си поминувам, сестро.


Излишно е да прибавим, че без Батак нямаше свободна България!


Госпожа Муратлийска, привлечена от вика й, втурна се и взе да я свестява.


Очите му се разгаряха весело и светеха.


Първото училище било също двукатно, но здраво, красиво, обширно.


Но разорението на баща й беше неизбежно.


Дядо Щерю го въведе в мелницата.


Почтените и възрастни хора, наедно със семействата си, пълнеха в това време „Зала Съединение“.


Изведнъж се зачуха някъде викове, но в тях нямаше ни уплаха, ни плач.


Все тъй непринудено весели и радостни бяхме заедно с всички и днес.


Надежди и мечти са вложени в основите на тая къща.


Той скокна и взе да тъпче с крак.


Благополучно начало Половина час се бе минало, откак Кардашев влезе в черкова.


В ъгъла легнала една жена с още младо, но изцедено лице.


Всеки търсеше щастие и всеки го разбираше по своему.


Жални и безпомощни писъци се разнесоха над главата му.


Тримата организатори били затворени в митрополията, щом пристигнали.


Дали делото беше безвъзвратно пропаднало?


На основание на последното предположение той казал на арменеца да се отстрани малко.


Той не бил апостол, но станал нетърпим и дребнав бегликчия, груб и честолюбив.


„Такваз ли била работата!“ — като че казваше погледът му, докато слушаше писаря.


Покрай Струма из маковите градини и пожънатите ниви лежат трупове на французки солдати.


Слушаме ние с убийствено нетърпение няма ли да се чуе неговият ангелски глас.


За сън не можеше и да се мисли.


Кобилките минаваха от тръс в галоп, от галоп пак в бърз тръс.


Дядо Никола, който остана на другия бряг с коня ни, не се виждаше вече.


Старецът подигна очи: на десет крачки от него стояха седем души конници.


И все приказваше, запънато, високо, като че се кара, смееше се гръмовито.


Туй показваше, че са дошли познати, свои хора.


Той вероятно чу думите на Иванова.


Той имаше дълги пръсти и обичаше да хване човека и да го стисне.


Никакви оплаквания, никакви апели, никакви съчувствия няма да помогнат за успеха на българската книга.


Подир това Вълко, като изгледа с мътни очи наоколо си, извика: Боже, прости ме!


— Малко те интересува моя ревматизъм.


Тя я виждаше, наметната с червения си шал, хубава, със светнали черни очи.


— Бог да прости — повториха другарите.


Но излезе, че пътниците отиваха за Якоруда в Македония.


Бог, за когото жадува душата, не е ли символ?


Завчера министерството давa` на търг една постройка.


Свещеник Гено ги извадил и заровил в черковата „Св. Петър и Павел“, но умрял.


Дядо Иван ще полети от север към Цариград и… беше и няма го!


Но всичко — чинове, маси, столове — почива, отдъхва.


Случаят ме принуждаваше да му открия положението си.


Съдията се съгласи и всички тръгнаха нататък.


Единият от войниците беше Пантелей.


Телицата беше го облизала и то беше позакрепнало.


На осмия ден се завърна от Търново момъкът, пратен да види що става там.


— Аз имам силно желание да летя!


С това богатство той цяла войска може да въоръжи.


Нещо сладостно замъгляваше празнотата на главата му, в ушите му звънеше приятен звън.


— Преспах в дядовата Стоянова воденица.


После това започнало се събиранието на оръжието, което се трупало накуп.


Погледът му не се отмести вече в друга посока.


— Къде е Рачо? — пита Вълчо и се оглежда. — Не го виждам.


Днес заповяда на полицията да арестува Неделков под какъвто ще предлог.


— Български! — извика той в изступление, — български!


Дали съм сполучил в това отношение — пак не е моя работа да оценя.


Секи от нас с нетърпение очакваше тоя момент.


Вървял що вървял, дошъл до една чешма.


Като посочваше с пръст ту тоя, ту оня, Токата казваше: — Тоз… тоз… тоз!


А сега току-що беше валяло дъжд и всичко изглеждаше по-инак.


Докторът остана слисан: той не беше приготвен за подобна изненада от страна на Кандова.


Той преминава напред, хорото се люшва и Стоил го изгубва от очи.


Аз додох тук да търся смърт, а приемам живот… приемам надежда!


Пред очите ми се отваряше дълбока, пуста, дълга долина.


Какъв дълбок и нов смисъл има тая дума.


Скоро преминали и двете седмици.


Последните две глави са писани в София.


Но защо тогава тоя гняв от Миля и какво иска да каже той?


Веднага над главите им захвърчаха едри камъни.


Пръв изпита гнева му Сиври билюкбаши.


— И лицето на Огнянова кипна от негодувание.


— Чапкън! — извика засмян, но недоволен бащата.


Татар Христо почервеня като рак.


Славчо клюмна глава безнадеждно.


— Ще им свиря, ще им пея, ще им нося смях и радост.


Да, вярвам — повтори Нона със светнали и зарадвани очи.


Лицето му се изкриви от злоба и пребледня.


За това му е подало повод новопоявившият се сръбски вестник „Югославия“.


Като повървяха малко, Агата пак спря каруцата.


Свободата се изразяваше за него в думите: „Няма турци вече!“


Като че не беше тоя Павли Сенебирлията, когото познаваше дядо Щерю.


И той погледна с тържественост.


А този, Комура, се боричкаше с другите.


Едър, разтревожен, Арнаутина се спусна към него.


Посетил много семейства, вземал участие в балове и други увеселителни събрания.


Като видя познатите си, които, събрани наоколо, скритом плачеха, той се усмихна и запя.


От тоя ден Михаля Чонин твърде рядко виждах, а съвсем рядко срещах.


Ухилен и щастлив, той от време на време подскачаше с всичка сила: — Варда!


О, нежни, хубави хризантеми, прекрасни рожби на зрялата есен, вас ви занасят на гробищата.


И Ян Бибиян извика с всичка сила: — Га, га, га!


— Тоя човек не поздрави ни тебе, ни тебе, приятелю, а поздрави мене.


В къра сняг до колене, ни път, ни жива душа — само вълчи стъпки.


Но да не помислите, че тия караули бяха неми и безгласни истукани, както военните?


— Добре, Живко — казвам, — ще те пусна.


В същия миг отзад се зачуха стъпки, зазвъняха гердани — Нона се връщаше.


Дордето тя ходи при овчарчето, дордето ме достигна, захвана да притъмнява.


Галунка седна настрана и забърза над чорапа си.


Аз бях се върнал и незабелязано се озовах отново пред драпираната с черно къща.


Като ги възседнаха, петимата се вдигнаха и полетяха.


Една ламба насред килима осветяваше следните вещи: Куп жълтици (те означаваха търговец).


Всичко това беше тъй необикновено и неочаквано!


Че кога Костадин стана господар, кога си хвана ратай!


Трябва да светим вода в горния чардак.


— Дядо хаджи, да ме обръснеш и умиеш — колко пари?


Изведнъж бели облачета се появяват тъкмо над него.


Разбира се, че това известие не само едни петричени трябваше да смути.


— Какво се разговаряхте с негова милост? — попита той, като ми подаде ръка.


Тяхното число се най-много увеличило после Заарското въстание и в навечерието на неговото тръгвание.


Язека, господин капетан, съм… часовник… Искаше да каже — часовой.


Градът спеше и никой минувач не го видя.


Изпуснахме доброто момиче.


Впрочем, ней й по` идат отръки женските сплетни.


Силният и приятен глас отново прозвучава между купчината войници.


Где когото срещне, казва само една и съща фраза: Бог да прости.


Той се изправи, подпря се на тоягата си и зачака.


С него винаги разговорът ни пада още от първия път на политиката.


Соколов фукнал пред гонителите си.


Кучката — викаше той, — развали още една къща!


Когато се закри в габъра, погледна към водениците, погледна наоколо: Женда я нямаше.


— Нали е вътре? Защо не излазя? — попита попът Милка.


Почти целият град придружаваше смъртните й останки.


— Отива към Тасос — каза Адамов.


Веркович се завърна с праздни ръце.


Хайдушко вървище беше едно време това място.


И отсече: ще вървят подир Индже!


А аз се чудех къде се е дянал моя портрет.


Съгласни ли сте, господин българино?


Мнозина се извръщат някъде към дъното на стаята.


Най-хубавите разкази са ненаписани.


Който се е влюбвал в мене, не е пащал добро.


Навярно неговите последни думи ги разсмяха.


Той риташе като уловена птица, бръщолевеше несвързано и охкаше.


Не искам да зная на кого е тая нива.


Слезе и шопът да иде на близкия хан.


— Радке, ти ли викаш? — И Колчо се повърна.


Турските вериги са залегнали на осемстотин крачки, но нашите не им позволяват да мръднат.


Чунким снощи не ви гледах как бяхте седнали двамата на пайтона и си приказвахте.


Да върви да лоши мишки из нивята, какво е дошел тука да плаши кокошките.


Без моята помощ вие не можете нищо да държите.


Нощта прекарахме тоя път на сухо, под стряха и при огън.


Но троянчени са дълбоки дипломати и философствующи братя.


Но и сега разбойникът не стоеше мирен.


Вътрешността бе украсена с чудни разноцветни камъни.


Кой е знаял, че си бил поет… Аз се цял изчервих.


Тя се намира от Стара Загора на три часа разстояние, заобиколена с турски села.


Иванов помисли, че го познаха или щяха да го познаят.


В това последното село се събирали и турци, и българи.


Гръмва музика, колоната влиза в шосето и тръгва към града.


Тя го погледна неспокойно и попита бързо: — Що има, Панайот Петрович?


Най-после ето ни на Черни връх.


Едно цяло поколение растеше в тия миазми и се възпитаваше по тия гнусотии.


цар Костадин и царица Елена намерили честния кръст.


Те запращяха зловещо сред гъст дим.


Но де собствено ще идем в Лозенград?


Очите му светнаха необикновено и изпитите му бузи нервно заиграха.


Чу се лек шум, приятно бръмчене.


Руско Робът се потеше и по Коледа от здравина и кръвнина.


А като станал богат, почнал да става несправедлив.


Гороломов протегна и двете си ръце — едната на Ряпов, другата на Пищялов.


Плужев погледна жена си гневен.


Той повика, чува, вика още по-високо — никой не се обади.


В душата на Ян Бибиян се събудиха всички лоши качества и злини.


Прожекторът премества другаде погледа си и аз повече не виждам войника.


Ала изплашен да не попадне там, той поиска да се върне назад.


Митинг Колата влязоха от южния край на Витошка улица.


— Не, имам работа — отвърна Йосиф.


Едно униние се изобрази по лицата.


Той издаваше тъпоглухия си глас пак от онова същото място, отгдето го слушахме по-напред.


— казал жеравът и подал торбата на дядото.


— Василчо! — извика тя — челеби, чиляк си.


— Само гологърда е много — прибави той.


— Защото едвам сега се откриха случайно.


Пак на чича Митуша се падна тежкият жребий.


Дяконът усещаше как силите му го оставят заедно с решителността.


Хайдутите не се трогнаха, те дори не ги и погледнаха.


— Ех, ангеле мой — каза той, но се пресече.


Тя погледна и остана прехласната.


Донес ни едно шишенце от скоросмъртната.


Тя се повърна и се спря зачудена.


По слънцето, в стопления въздух, лъкатушно прехвърча бяла пеперуда… Градината е голяма.


Той почна да милва и да целува черната птица, която гледаше мило и жално.


Много грижи имам, много работа.


Положението на България е най-лошо от гледна точка на морала.


Отец Йоаким я проследи с поглед.


Слугите се отчаяха, не знаяха как да му помогнат и само го гледаха.


Ето с вас има едно мъничко зайче.


Съвестта за нея е като електрическа светлина, от която тя бяга.


Тозчас разбрахме характера и размера на нощесното нещастие.


И мракът пред нея се разведряваше, водата ставаше светла, тиха, прозрачна като стъкло.


Имаше един учител в гимназията — Висковски.


— Каквото господ каже, Врабко, това де бъде.


Нему разправяли панагюрци, че аз съм апостол.


Кака Гинка му вика: „Драко, сваляй Алафранговата тенджера!


Колата пак тръгнаха между зелените ечемици.


Беше тип Жан-Барт и бързина имаше голяма.


Пътниците продължиха пътя си нататък.


Нилов разбра от следващото писмо, че Галианов скоро тръгва за столицата.


Той разбра, че тя е шътачка, и я попита за управителя.


Дядо Иван се засмя и запуши с дългото си тръстено цигаре.


Гено прелистяше тефтерите си зад тезгяха и не отговори.


— Графе, какво ти каза Мунчо? — попитаха го неколцина.


По-преди политикан не беше… Дявол го знае: не си види дрипите!


Госпожа Кнотек и дъщеря й го поканиха на обяд в неделя.


При бариерната барака тя се спря; разбрах, че тя приказваше със стражарина там.


Тъй правеха едно време всички вехти войводи — отговорил Дишлията с хайдушка гордост.


Броих ги, като се мъчех да не довиждам добре, с полузатворени очи.


Не съм ти барал, не съм ти отнел нито за една бразда място.


Само, нали ти казах, дохожда време… че му се обръща нещо ума… Хайде сбогом!


Сали поклати главата си и каза: — Никак не се надявам.


— Съгласен съм, приятелю, защо не!


Гъста тълпа гъмжеше вече около кладенеца.


Нотариусът си поглади пак голото теме.


Тука съществуват няколко тепавици за тепане шаяци и черни аби, главната индустрия на Баня.


Със смях, с горчиви подигравки и иронии искал той да убие своето отчаяно положение.


Ръцете му бяха в джобовете, бастунът под мишницата.


После дойде мастиката и мезетата, които отидоха още за по-дълго време.


Като тръгнах оттука, аз минах водата при воденицата и не усетих.


Христо вземал камъче, хвърлил го и ударил стъклото на прозореца.


Раздават се пак викове към невидимия уралец и после — смехове.


Но Перущица я не знае всемирната история… Батак!


Кандов забележи нетърпението му.


Наставаха всички в голямо смущение.


— Бе той е такъв шейретин, че всичко може да направи.


Викентий не се намери на последното.


И от мислите си ще построя мост между Ваха и Маха.


Там се подаваше сега бледно, кротко лице на млада жена.


И главата пак се наведе и надникна.


Както се разхубавяваше душата му, така се разхубавяваше и лицето му.


Боже, дай ми криле… И Огнянов хвърчеше към Бяла черква.


Рибарица, която хучеше и се пенеше като подножието на водоскок.


Те го хванали, набили го хубаво и го пуснали.


Но сега идва ред на речите, най-напред говори поп Върбан.


Той седеше важен, спокоен и все така непроницаем.


Желязото и камъните да се стопят, а не и ти!


Потруди се и ти да го намериш на такова страшно питане: Къде се губиш?


Картината е достойна за възхищение.


Той се страхуваше да разбере всичкия ужас, който криеха тия думи.


Преписи от всичките прошения се обнародваха във вестниците.


Оттук вече се открива пространното бойно поле, което още пази всичките си следи.


Чичо Митуш стана и наедно с Митко докараха още овце.


Недю го погледна слисан, без да поеме куршума.


— Млади човече — каза той, — няма нужда от лицемерие, иносказания и пр.


Орлите горе по скалите напуснаха гнездата си, ластовички не чуруликат под стрехите.


После сгъна писмото, тури го в джоба си и заходи из стаята.


Ето, хора, колкото искаш, достатъчно е само да се съберат.


Между това денят мина и почна да се смрачава.


Следях от естрадата доволен и засрамен.


Месечката остана сам, усмихваше се и нещо си бъбреше сам на себе си.


— А бе, байо, защо не ни дадеш по един чифт цървулци, за хаир?


— Господине, попитайте и наша Събка — каза чорбаджи Мичо на Огнянова.


Веднъж Ян Бибиян скиташе извън града съвсем безцелно.


Вратнята се бутна силно. Влезе запъхтян един ратай от манастира „Св. Троица“.


Снегът таи, намалява се и все повече се разкъсва.


Но ни той, ни Рада не чувствуваха това.


Искаше му се час по-скоро да излезе оттук.


Момчетата забравили и жажда, и всичко.


Земята се пробужда, стоплена от слънцето, обляна с хиляди потоци.


Отдавна Сали Яшар беше здрав и работеше в ковачницата си.


Зад дъбовата гора бяха чифлишките здания — от дъски и лепен плет.


Разни слухове и мнения се предаваха по повод на обирниците.


Той оттласна Кандова до самия вид, па извади два револвера из пояса си.


Когато станало предаванието, тоя юнак намерил за добро да се скрие привременно.


Всякога те ходят наедно: Никола с Илия и след тях Стоил и Димитър.


Турците се кикотеха и тържествуваха над беззащитния.


Другарите му гледаха засмени Славка.


Но крайненци, както беше казал Велко, не искаха да чакат дотогаз.


Шутия го повика настрана и каза шепнешком: — Драконе, готви се за утре.


И защо се уврях аз в тая политика?


И плеснаха силно тия три железни езика по медните уста на тежките камбани.


Понякога не правеха изключение и циганите.


Ама какво ще направи и той, налитат отгоре му, ще го бият.


Ние се наситихме да ви бесиме, а вие се не свършате още.


— Той вече не разправя смехории, а сам ги върши — каза Йосиф.


Боримечката едвам захваща — изшегува се Остенът.


Впрочем у Митрофана няма и тенденция.


Като оня от миналия век, и той пише вестник.


Пък аз не им завиждам, ами даже се радвам.


Бай Иван направи военен поклон и се усмихна.


Това мълчеливо излизание на агите не ме радваше дотолкова.


На всяка къща да има по една ока барут и куршуми.


— Чичо, ти се поумори май — рече момъкът.


Тя погледна зачудено Светослава.


Навътре в гората кипеше трескава работа.


По-добре стой тука и ми разправи за какво се карахте с Гърдя.


Петко погледна малко изненадан и стана.


Но подир тая голяма сполука за четата настанали тежки дни.


По-черна може би, защото при нея стоеше Ганаила.


Но той стреснат чу конско туптене из пътя насреща си.


Грош плащат навсякъде… Вземи гроша.


По земята гърмежът се чува надалеко.


Надонесоха половяци с вино, зачерпиха се хайдути със селяни, побратимиха се, радост голяма.


Смилецовата подозрителност беше инстинктивна подозрителност на гузен тронопохитител.


Нито имаше кой, нито можеше някой да му помогне.


Гълъбът летял, летял и кацнал на едно дърво.


Бенковски намери случай да излее своя яд против Волова и поиска наказанието му.


— Е, какво правят! — попита Манолаки. — Де са?


— Е, ще си хапнем месце, кумичко Жълтушко.


Карамфоля осъмнахме, похлопахме в къщата на някого си дядо Лазар, който ни и прие.


За постелка, покривало и възглавница му служели собствените дрехи и обуща.


Задачата му заслужаваше сто живота подобни на неговия, стига да се постигнеше.


Как за него работата е сладка и животът пълен, съдържателен!


Искам да река, че е добър соколджия, но сега ума му е другаде.


Йордо повика един файтон и фукнаха към Ючбунар.


На които бащите не са накрали достатъчно за тяхното наслаждение.


Калчо нанесе всичко това на картата като най-характерен знак и каза: — Много ясно.


Един от последните гости бе патриарх Иоаким.


Но да дойда тук и да я не видя?


Всички се почудили къде изчезна златната ябълка, но не могли и нея да намерят.


Но ти не можеш да вървиш нагоре!


Подире им вървели няколко деца от любопитство, а отдалеч ги следял един жандарин.


Няма нужда да ви разказвам, че гайдите държаха първо място; те не млъкваха.


Той е толкова любезен, щото сам ме повежда към нея.


Всички мили ми станахте Сега ти пък се погрижи за нас.


Гороломов говореше със смръщени вежди, с пламнал поглед и силно ръкомахаше.


— Но имат право да се надеят — възрази по-младият брат.


На поляната се показаха петима души и бързо крачеха насам.


Тогава Огнянов с ужас видя самите пламъци по Средня гора.


— Виждах — отговори Огнянов мрачно.


На мене не ми се стои вече тука.


Попристъпи, препъне се и пак пристъпи.


Марийка се разбуди от глъчката и уплашена стана.


— Ти ми зема думата от устата да се разходиш.


Булка Цанковица, права пред огнището, с ръце на хълбоци, заплесната, слушаше.


Не зная как попада при него някой си малорус, Иванович, бивши офицер.


Беше гологлав, калпакът му с пауновото перо беше паднал до него.


Само двете врабчета се спасили, кацнали опърлени на едно близко дърво и заплакали.


— Де си намери обущата? — попита господарката.


Но ето, появи се генерал Жубер!


А Женда не се спираше на едно място.


Букурещ, гдето имаше уж централен револ.


Много е добър банът — каза друг.


Ще видиме, казал търговецът и излязъл из стаята.


Машината на Ян Бибиян е нещо особено.


— Ах, то е нашето изгубено момче!


Но по-рано от него момата беше се разсмяла с глас.


Със снаха си не се спогаждаше, живееше си на вятърницата, там лягаше, там ставаше.


— Господине, излез, ваша милост!


Неприятелят не избира ли тъкмо такова време, както беше казал кандидатът?


Юрдан се запъти тичешката към стаята, дето беше Стефчов.


— Че като си свършила прането, друга работа нямаш ли?


— Как ти не си ми обадила досега за тая ужасна нощ!


Мечката разбра тия думи и изрева.


— Останалите чаши, дето ти наляхме.


Хайде иди си сега на мястото.


Не подир дълго време влакът възви зад една гола височина.


Галчев погледна нататък, накъдето показваше Тошо.


Захвърли това бабешко занятие — учителството — му казал един ден началникът на казаците.


— Кълнеше го! — прошепна някак учудено Милан.


Козите на Марина, Мартиновия син, често минаваха над Постоловите воденици.


— Лошо, лошо, Ано, не питай… — избъбра той глухо.


Стаята се изпълваше с меката топлина от турското кюмбе.


От бузата му потече струйка кръв.


Ян Бибиян заспа като упоен от някакви магически билки.


После погледна иззад вестника и се засмя.


— Всички са готови, ефенди — каза той.


На друга маса пък Рачо Самсарът беше почнал съкрушителна филипика против всичко и всички.


— Добре, разкажи ни от историята; кое беше?


И във Ветрен се завърнаха вече неколцина.


Войниците очакват нови залпове и вървят ниско приведени.


— Но това трябва да е някакво недоразумение!


— Де, де, Василе… — отговаряше му дядо Вичо. — Може ли?


Печатницата или къщата му се преобърнали на арсенал, гдето имало няколко точила и брусове.


— Какво има ново-вехто в града?


Той приличаше повечето на страшилище, отколкото на човек.


— Олеле, Ян Бибиян, моля ти се, пусни ме!


Не го давам, казах, аз сам ще си го работя.


— Пусни ме, Ян Бибиян, няма да те излъжа!


Главният секретар седи пред купове книжа.


— Пазите ли го? — попита той някаква тъмна фигура, която му отговори.


Добра дума, лесен начин да се отърве човек!


Само конят изпръха повторно в отговор на моето чукане и викане ханджийката.


— Какви са новините по Корейската война? — фърлих аз златния мост.


Той менеше песните според случая — кога за булките, кога за старата.


Виждаше се само как сълзите й текат по бялото й лице.


Но последния път, когато отиде към позицията.


Дай му по-висок стил и тури огнени думи.


Бедният поп трепереше от студ вече.


Той срещаше изражение на искрена любов и дълбока почит във всичките лица.


Нали ти казвам, беше малко кривоглед.


— Той иска ограничението й, как да ти кажа… намаляване правата на народа.


Дисциплина, ум, съобразителност, нюх, страст това бяха негови неотделими качества.


Като свършиха и тази работа, Йосиф стана.


Стоят върбите, стои вадата, но воденицата я няма.


Дружината, отрупана наоколо, безгласно гледаше.


… Па кой ги знае пак какви са работите!


— Колчо, благодаря ти, Колчо, благодаря ти! — каза тя, пренесена от радост.


Нас, офицерите, той повика при себе си.


Първото румелийско областно събрание пожела да му отпусне за благодарност пожизнена пенсия.


И бързо-бързо излязоха пак навън.


После всеки продължаваше пътя си.


Той ясно чува, че някой говори: „Този е Боян Боянов, началникът… не!


— О, много умно — казала Лисицата. — Така и аз ще направя.


Нови и паметни страници прибавя към историята нашето време.


Кат намеря адреса му, ще да ти пиша.


Преди една неделя аз ожених едно ергенче и добих една жълтица.


… Ах, страшно ще отмъстим за кръвта му!


Прочитането на тия книжа ми донесе извънредно удоволствие — смесено с известно вълнение.


Още няколко пъти докарваха овце.


Отведнъж многохилядната войска се спря като скована и шумните викове престанаха.


Изведнаж той заохка силно, завъртя се, двете жени се разтичаха около него.


На пътя ни стоеше село Елхово, през гдето трябваше да минем.


Дошли до споразумение да се избере съд и той каквото отсъди, то да стане.


Видяхме няколко артилерийски офицери, които наблюдаваха с бинокли.


Другоселецът стоеше до него в тъмнината.


Заптието, което го пазело, се усетило и го извлякло нанавън.


Това само младостта го притежава.


Клисурата се стесняваше и добиваше твърде див и горски вид.


— Знам ли… трябва да са се уплашили, жени нали са… — А ти?


Човекът се приближи и звънчетата на краката му се обадиха.


Той се завива по-добре и повече не каза нищо.


Такава беше орисията му, да се бои от всичко и от всички.


Той седна отмалял край реката и заплака.


Делихме само туй, що беше татюво, а то колко е?


Варенов излиза и се изправя пред ротата.


… Как ли плачат и въздишат сега!


— Е, тогаз много здраве на дяда Манола.


Земята сякаш се завъртя около нея и тя щеше да падне.


На едно място се препъна и падна.


Отведнъж сред гората се изпречи един голям железен палат, мрачно здание без никакви прозорци.


Те пресякоха долината, влязоха в главния друм и се углъбиха в теснината на Устето.


Никой не каза това, но всеки си го помисли.


И постъпката на нашите двама герои не отстъпила от това общо правило.


Слънцето трептеше веч над западните приоблачни чуки.


Оскърбеното му самолюбие не може й прости.


Мястото е разнообразно: гори, долини, тук-там поляни и върхове.


Няколко нощи наред той ми се вестяваше насън във всичко свое мъченическо величие.


Тая прямота и откровеност позачудиха офицерина и му се харесаха.


Кумицата занемяла от учудване, а дядо се смее, та примира.


С тях идеше и богомилският поп.


— Господин капитан, накъде трябва да настъпим?


Един океан от лъчи падаше от небето.


— Този оратор от противната партия ли е? — попита Кардашев съседа си.


Не беше уверена също тъй, че може да помогне и Жан.


В най-горния имаше варена кокошка.


Той обърна коня, безмилостно заби шпорите си в него и бясно препусна.


Сам хаджи Люзгяр отрязал главата на Бенковски и я дал нему да я носи.


Тия извикали извънредно събрание, в което размислили що трябва да направят пред настъпающата опасност.


И ето песен — звънка жетварска песен.


Ян Бибиян се хвърли върху него, натисна го здравата и го улови за брадата.


Той оттласна силно Огнянова, който го теглеше, и припна към вратнята.


Най-после те се подигат и откриват очите — мътен, блуждаещ и нищо невиждащ поглед.


По лицето му се не изобрази никакво вълнение.


Ние редовно отивахме на позицията, сменявахме се, нощувахме в село и отново отивахме там.


След малко виждам слабо вече, разбирам де съм и тръгвам към окопите.


Огнянов остаяше най-спокоен, повидимому.


В тая криза от слуги учтивостта към тях е задължителна.


Когато се касае за душата — колко пари чинат дрехите?


Касапското и готварското съсловие бяха дошли със знамената си.


Тая неочаквана закачка изненада Тодора.


Но върху бялата земя още по-мрачно и по-тъмно изглежда ниското куршумено небе.


Това беше вече прекалено, и съвсем неуместно.


— Същият, той ме и рани с куршума в Петканчовата улица.


Понякога, като разбереше какво я пита кметът, отговаряше с една-две думи.


Агата се уплаши и спря каруцата.


Наредили и чудни вина, па казали: — Моля, заповядайте!


На края на гората, закрит до пояса от драките, стоеше малко старче.


Тези петима седяха около един огън, който вече угасваше, и си приказваха.


Пред музиката вървяха много души с черни шапки.


Нечакано изтрещяват гърмежи над самите ни глави.


Ако да би знаял, че… Но няма какво да се прави.


В душите господствуваше селското, народното.


Бесът да ги вземе, тях и дяда ти Дейка!


И Славка все е в харема… — казваше Радоил отчаяно.


Ами главното е как е станало това чудотворно превръщане на книжата!


Като имаш много пари, драгинко, познаваш ли кой съм ази, драгинко!


— студено го пресече началника, като се обърна към четниците, които го придружаваха.


Тоягите падаха една след друга, като бакърджийски чукове.


Далеко пред мене се чернееха минали по-рано селяни.


Това не беше почивка, защото половин час още път не бяхме изминали от селото.


— Да, помощта, главната помощ стои в самите нас.


Дайте ми вашето доверие, аз ще направя всичко, за да… — Долу-у-у!


Обещайте, че щом я получите, където и да сте, ще дойдете.


Той особено ни разсмиваше с любимата си тема: какво ще прави в освободена България.


Излезе нещо като шестак, с който ринат сено.


Тялото й се изпъваше като дъга и голямата й опашка се превърташе във въздуха.


Разговорите се пременяваха и ставаха пак весели.


Но към тая крепост бавно, но сигурно пълзят колоните на пехотата.


Не ми се сърди, че не те искам за кръстник.


— Мене Васил ме казват, Васил Ненов.


Главата погледна навътре в дупката.


Напред на бели коне яздят четирима тръбачи.


Ниско над тъмната линия на хоризонта грееше и там светло сияние от свещите.


— Таз работа трябва да се обмисли добре — каза Йови.


Те не посмяха по тоя час да ги дирят в нея.


Усети какво ще става и навреме избяга.


Аз те благодаря, че ти барем ме насърчаш и че Стамболов ме само обича.


Отиде ни всичкото… Мале, мале, мале, с късмет си ни родила!


Тук и войска, и народ, и княз — всичко беше едно… Велики моменти!


Слънцето грееше хубаво, полето се зеленееше весело.


— А бе, Ганко, я, дор има време, кажи ми сметката, да ти платя.


Тия известия, както ще да видим, са пристигнали твърде в обезобразена форма.


А на сутринта се оплаквах на Казака, че ме е газила морa`.


Рада го хвана за ръцете развълнувана.


А Хасан ага рипна още повече от тая забележка на другарите си.


Но тяхната краста беше политиката.


Че ти може да си болен и да заразиш цяло село.


— каза Огнянов, като издигна чашата.


С Индже остана само Кара Колю и дружината му — тристамина на черни коне.


Те климнаха одобрително, напълно съгласни с онова, което той им казваше.


Той не позна кои бяха дамите, но сърцето му се сви сладко-болезнено.


— Неговата сила е дотам, гдето граничи земната атмосфера.


Самичък, изгубен сред тая тишина, той би се пукнал от скука.


От другата страна на стъргата вече бяха седнали да доят Давидко и Петър овчарят.


При единия беше Мурад, а при другия Малин.


Разбира се, че и това решение се случило не без малка борба.


Той е лют челяк и всички треперят от него в селото.


Те бяха запъхтени, потни от тичане из разните заглъхнали алеи.


Като се кандилкаше насам-натам, без да погледне Галчева, той тръгна към кабриолета.


Лицето й имаше живо и умно изражение; движенията й непринудени.


На съдържанието и на художествената стойност не се обръща внимание.


Казала царската дъщеря, като не могла повече да крие.


От трима дружината се умножи на петима.


Че ти къща нямаш ли, не ти ли дохожда на ум, че има работа.


Аз само се запрях, та послушах Йорга, като изреждаше картините.


Стига ми, доде съм жив, да ви спохождам от време на време.


— Колко ще дадеш? — запита шеговито господарят.


Разбирам го: много бяхме си казали, много още имаше да си кажем.


Осман откара файтона още по-дълбоко из сенчестата пътека, па спря.


Тоя законопроект беше съставен от един чех-юрист, а после преведен на български.


Ян Бибиян правеше последен преглед на машината.


Планът ми беше най-напред да поспя тука — високата трева даваше разкошен дюшек.


Голямата сграда на театра се издигаше строга и замрачала в небето.


— Кой стреля? — викаше Батешков. — Кой стреля преди малко?


Въобще башибозуците са убивали всичките момичета и жени след обезчестяванието.


То решило, без да чака военна помощ, само да се разправи с клисурци.


Консула все бягаше, бягаше след него и Татар Христо, шишът дрънчеше.


И наистина, сутринта той не отиде, не отиде и след обяд.


Аз видях на Петрич и Еледжик, когато захванаха да гърмят от тоя барут.


Всичко, всичко забравих от страх.


— Аз ви питах: скоро ли ще имате заседание? — повтори Кандов решително.


Тя ме трогва дълбоко… Моите досегашни заслуги не заслужават лаврите ви.


Казваш — птичета, като птичета.


— Как глупаво щяхме да се опозорим!


Без да губя време, като помислих, че сме попаднали на засада, направих същото.


Тя зина, но от запъхтяване не можа да проговори.


Никой не обърна внимание на него, но Танко стана и се изправи пред Гороломова.


Той се чувствуваше неловко под пронизителния поглед на Огнянова, комуто беше вземал страха.


Слушай, Ноне, не ни бива таз година, храните бяха слаби, цена няма.


— Да се закълнем пред неговото лице.


Панчов излезе твърде възнегодувал от къщата на приятеля си.


Често ходехме на разходка из околността на града, из неговите улици и големи магазини.


— Обърни се и го погледни — продължи кадията, като посочи на мене.


Останали бяха сухи утъпкани кръгове, загаснали огньове, дрипи.


Закон беше, когато султанът пусне сокола си, никой да не пуща своя.


Народът ще скокне, но той няма вожд с високо име, от царска кръв.


Гръмнали по един-два пъти и извадили саблите, готови да се втурнат.


Но и тоя път султанът не остави Ранка сама.


И разочарованието иде много бързо.


— Все едно ми е: не харесвам новото.


Невъзможно е вече да останем за дълго време под турците.


Кардашев се двоумеше да се обърне ли към нея.


Или това, което е възпял Данте, е било само мечта, само съновидение.


— Какво пее книжката, Радо? — попита Стайка.


— Аз водя на разходка хорските дрехи.


Кажи по-скоро, че ми вадиш душата от страх.


И наистина, в средата на кръга стоеше Балкан.


Там се сблъска` с една тълпа въоръжени турци.


Отначало нищо не се разбираше, но после ясно се чу: Вълк!


Те изкрещяха всички като луди и го прегърнаха.


Татарският му език, юначеството му и сляпата привързаност го правеха незаменим в палата.


Тя излезе пак, все тъй засмяна, със светнали от радост очи, и покани Галчева.


Трябва да го спасим, ако не е късно — каза докторът, като отвори портата.


— Не пуша — опираше се правият, като впиваше очите си в засрамената румънка.


Той почувствува тозчас благотворното действие на храната: силите му се повърнаха.


Гърмежите бяха отдавна престанали.


Влезе един царедворец, едър, мургав, с изпъкнали ябълки на бузите, с широки ноздри.


Това е български пограничен пост и в него живеят петима войници.


Аз съм един странен човек и никой не ме познава.


Зайчетата идеха при него, изправяха се срещу лицето му и с часове го гледаха.


— Но ако се улучат и други пътници?


Без да каже нещо,тя се обърна, поприказва на прага с Тодорица и си отиде.


Сега вече пред всички мога да кажа, че познаваш.


Книжовното списание „Знание“, познато на всички читатели.


Влизахме в окопите и изведнъж… Той спря, като че нямаше сила да продължи.


Те така се запознахме, като че се сродихме.


— Сега какво ще правим без светлина?


Гъста пара се дигаше от нашите дрехи, като че да бяха запалени.


Аз разпитвах баща си за всичко.


Пътят ни за определеното място — Балкана — беше през турската махала.


Бабичката го приближи и едно очудване се изобрази по разрушеното й лице.


Той беше мършав, дребен човек, изгубен в окърпеното палто като в пашкул.


Тия пари вземах от братовчеда си, а кусура ще да видя отде.


Но войниците посрещаха това без оплакване.


Но и тая нишка можеше да се скъса.


Ето идат трима войника, усмихнати, с приветливи лица.


Там деспотизмът ме задушаваше — каза сърдито Гороломов.


Скоро над Преслав се показа гъст прах и се чуваха диви гласове.


Немислимо ставаше вече по-нататъшното съществувание на почва за действия от наша страна.


Скоро той ги остави и подскачайки високо, се упъти към жилището на Ян Бибиян.


Мислиш ли, че аз… Ще се разсърдя!


Петър плет плете, през три пръта преплита.


Хрисантов скърца със зъби, но няма какво да прави.


Всичките нещастия, които би се случили нея година, ще бъдат приписани нему.


Овцете бяха само по-надалече, при тях остана Давидко.


Гороломов беше доста бледен, косата и брадата му бяха разбъркани.


— Боже мой, тя е останала на пътя!


В селото беше тихо, не лаяха дори кучетата.


Работата спря, работниците се разотидоха, надзирателят напусна.


Чичовците взеха участие и в отбиването на влашкия десант при Рахово.


Няма хляб, душмани остават ли?


Михала Жекова натоварихме на един кон, който взехме от селото.


Родителите им не дружат вече, хвъркат самички и не се търсят.


И полумракът, бледна останка от дневната виделина, ставаше по-гъст.


Върху нея блещяха брилянтните искри на слънцето, обграждаше я отвсякъде нежната синина на небето.


— Не, не е свършил, дава се почивка.


Но тя мълчеше и по-рано и откато бяха тръгнали, не беше се обадила.


Наоколо седяха или се излягаха около десетина хора и тихо си приказваха.


Сега Консула разбра какво беше направил!


Воденчарят се изправи и стремително влезе навътре, като викаше: — Милост!


Българите изгубиха всякакво доверие към правителството.


В тона на гласа му и в думите му нямаше ни възмущение, ни протест.


Най-после, не е за лошо, за добро е.


Но отведнъж се върна, като че някой го дръпна.


— А туй какво е? — каза Влади, като показа на дългата си сопа.


Част от него беше свободна, та се познаваше, че е съблечен и кървав.


Отговорили старите и продължили работата си.


Ядосан, Татар Христо замахна да пухне бомбето на земята, но се спря.


Позаспал съм и даже, защото както къпанието, така и боят благоприятствуват на съня.


Чу се песен към края на селото и Спас се ослуша.


Между тях някои наши познайници.


— Бе, серсем, тия като тебе голтаци триста души купуват!


Извиках му аз, без да престана да плача.


Смръщи вежди, замахна с ръка и каза решително: — Не, никога!


През топлите дни тая следа е неизбежна и лесно издава движението на войските.


… В полудрямка минава почти час.


— За каква работа? — пита началникът.


Той сещаше всичката непрактичност на Жоржовото учение, но не пожела да му възразява.


Кажи ми сега, кой изнамери българската азбука?


Вероятно вълците се спущаха в полето, за да си намерят закуска.


Общото внимание беше, разбира се, съсредоточено все около младата виртуозка.


Той спира пред фронта на първия полк.


Други крайненци взеха да се примъкват оттук-оттам и да сядат на масата на Гърдя.


Спомни си тогава, че беше видяла високото кубе на една черква.


Заранта още рано голямо движение из укреплението.


Но офицеринът обяви, че само Пилат може да отмени заповедта си.


Непрекъснато ечаха топовете, припряно и често пукаха пушки.


Кир Нено иска Пенка за Николча… Слушате ли?


Ако умрем, други след нас ще дойдат да се мъчат, копнеят и умират.


Мълчаха тъмните, грамадни карета.


— Но това кога ще се изпълни? — попита поп Ставри.


При тая вариация аз мънкам нещо, сконфузено бъбля, но умен отговор не намирам.


— Да, да, трагедия, с една реч — театър.


Оттам файтонът като стрела фърчеше към полицейското комисарство.


— Не, отче, душата ми е спокойна.


Рачо Капинов телесно не беше твърде тънък и деликатен човек.


Но пък голям мерак имаше за воденицата си.


Нищо не е имало, аз не зная ли?


Навярно бригадният командир поздравяваше войниците с победата.


— Как сте, господин псалте? Добре ли се поминувате тука? — попита Хрисантов.


Ако го отпусна, аз мога да попадна под съд.


— Отде пък знаеш, че се казвам Иван — каза след малко той.


Осман каза тия думи просто, от сърце.


Зад храста събличаше дрехите си едно момче и се готвеше да се къпе.


Цар Иван се завърна в кабинета поуморен от тия приеми.


Между другите гости пристигна и един министър, който смирено се запъти към бараката си.


Онова, което се мислело и въображавало отдалеч, грубата действителност го отрязала като със сърп.


При Богдановата къща, например.


Година, две, три, пет, десет, двадесет… Не е лесна работа такова нещо.


И като призовавам божията милост въз главата ти, очаквам твоя мъдър ответ.


Трябва да се спрем, да починем, да се възстанови редът.


— Страхотии, убийства, обири всеки ден.


Пак е пролет, пак се зеленеят поляните, Балканът е пак хубав.


Освен това, защо ми ти поръчваш да не довеждам никого у дома?


Това дело се продължило цели два месеца.


Защото не само моето беше заразено.


Той изтърси тая пръст на купчина пред себе си и пак почна да чете.


Отделни човешки сенки се мяркаха там и бързо изчезваха, приснишени към земята.


И студени тръпки пълзят по кожата на всички.


Всичките листове бяха от един брой.


Енчо, я иди да видиш какво има в градината.


Тежко и горко на моето пътувание!


Простираше ли се у нея по-нататък женственото чувство?


На камината гореше огън, пред тях бяха сложени чаши и шише ракия.


Между това събранията на бъдещите виновници на Априлското въстание следвали непреривно деня и нощя.


И той завървя пак несъзнателно.


Излязоха вън от село, като вървяха все из дола, покрай върбите.


Но как псувах, о, как псувах в ума си тая проклета случка.


Пък и мене, вдовица да не ме одумват хората.


Рано сутринта, като отвори очи, той видя, че дервишинът бе изчезнал.


Разхвърляни дрипи, гилзи от патрони, оглозгани скелети на добитък.


Хаджи Смион, зет на домовладиката, се смееше яката със залък в уста.


Да, той ме разврати, той ме направи взяткаджия!


Но тя му е благодарна и го радва.


Изведнъж загубената пчела забръмча радостно: — Ето, ето, онази ливада там ми е позната.


Имаше един арменец, околийски лекар в Новоселци.


Тя блъсна возача по гърба и извика: — Карай!


До вечерта Шина донесе още много кобилици вода.


Нона едва го дочакваше да свърши и започваше сама да говори.


Той я ръгнал с ножа и халата избягала.


Не каза нищо, чакаше да заговори Галчев.


Освен хъшлаците в печатницата имало, и други, които се занимавали със специални занятия.


Може би беше й протегнал ръка — това тя не видя.


Ама дивеч нали е, мечката се отвързала, повлякла синджира и избягала.


Стою Филипов и Христо Бабата отишли по селата със същата цел.


Не, отбелязваха ги, не че съвсем не ги отбелязваха.


Кардашев се блъсна в челото с въздишка, па излезе.


Жена, пък отгоре с метла в ръка!


И тя стисна още по-нежно Клеопатра.


Стоил не можа да се стърпи, стана и излезе.


Тоя старец, така смешен одеве, фана да му става симпатичен.


Но той успя да отбегне втория удар.


Слезе един човек и тръгна насам, а каруцата продължи пътя си по шосето.


Дори и албанците потвърдиха това.


В това време месечината се показа над една кула на Царевец и осветли Търново.


Около Галчева селяните все се трупаха и викаха: — Нивата е наша.


Няма иужда да ви разказвам, че ние вървяхме без никаква пътека.


Скръбта завела в гроба и майката.


— Мене никой не ме убива пък — обади се отзад дядо Минко.


Първият му поглед беше към потона.


И по този начин нямаше една сродна връзка между тях и нас като писатели.


Тревите и бурените из нея бяха също железни.


— Хайде, хайде, недей го глези.


Пот като град капеше от замореното лице на кацаря.


Душата ми беше препълнена с картините на чудния разказ.


Старецът се шегуваше, но беше добър и Славенка го почиташе.


— Ти откъде беше бе, приятельо!


Поменатите в тоя роман гръцки титли бяха свързани с високи военни и административни звания.


И всички гледаха към султана и чакаха какво ще каже.


— Нашата земна астрономия твърди, че около Луната няма въздух.


Ян Бибиян не им даваше нито минута покой.


Малките кончета бозаеха от майките си.


Ето го сега, от година насам работник, често без работа, надничар, хамалин.


Войната се разпалваше, местеше позициите си и отминаваше към крайните квартали.


Късно вечерта башибозуците се оттеглили в лагерите си мълчаливо, без кураж.


От постоянно мислене за небето очите му бяха добили чист и спокоен поглед.


— Кой не ще да помага, има ли българин, дето да не помогне?


— Пиш! — извика наблюдателят, като скокна на земята.


„Не сме в състояние вече да удържим юнаците си“ — говореха тия.


Ние не отговорихме удовлетворително, което даде повод за съмнение на стопанина.


— Откъм Стаменови през зида по крушата ще се спуснем у Недювия двор.


Цанков и много други от младите.


Той запали цигара на сянката и с любопитство фана да изглежда присъствуващите.


От произнесените думи на бай Нея „останал да меси хляб“ нашите очи се опулиха.


… Та твоята глава де е мислила тогава за шапка!


На ти тебе сега една трева, че да я помниш, докато си жив.


— Тъй казваха, ама доде си човека.


Похапни си, и да не ти се яде, похапни.


Нона се позавъртя, погледна Тоша и тръгна към него.


Оттук нататък е царството на баща ми.


То беше един дебел ръкопис, подписан от Галианова.


Не мислете, че ще ви открия някои чудеса или някоя магия как се пише.


Безпощаден е и Иванов: той повлича слисания кандидат към хорото.


Цяла китайщина ще бъде да ги гоним ние и да ги хулим.


Въздишка се откърти от гърдите й.


Те пак тръгнаха напред, но забелязаха, че Фроса не ги следва.


Всички със замръзнала усмивка на лицето следяха с напрегнато внимание движението на Николча.


— У някой приятел пак, разбира се — не у чорбаджи Юрдана.


Униформата така също е била пъстра, в най-широка смисъл на тая дума.


Неговите съвети се уважават от всичките наши граждани.


Излязоха на плоския бряг вир-вода.


А скалите по челото на Витоша вече румени, румени от зората!


— И Вълко гледа началника си с почитание.


Изкопаха дълбоко каналче, за да се събере всичката вода в него.


И в тая минута той не забрави своето духовно стадо.


Най-често тоя сноп от лъчи се спираше пад Кайпа.


Ни косъм да не падне от главата му.


Радоил позна Годеславовия чифлик.


Третата вечер нашата барака организира концерт.


Той гореше от желание да отмъсти за баща си при първа сгода.


Всичките момчета от Ботйовата чета, които не паднаха, влязоха в ръце.


Иван Златоуст всички се прекръстиха и казаха амин.


И ето оттогаз Василена все се бави, все отлага.


Случват се тихи вечери, когато няма вятър и не вали.


Тя каза още нещо, но го каза с плач и Нейчо не го разбра.


Само Искров знаеше ужасната истина и един за всички изпитваше удара, преди да настъпи.


Но там беше лошото, че и Баташки не ги знаеше.


Замириса ми на кръв, на прясна кръв.


Днес може да се каже за художниците, че са добре поставени.


Кутмака се засмя с тих хрипкав смях.


Полкът беше тръгнал и главата на колоната беше далеч в полето.


Влакът хвърчеше в нощта покрай Марица.


Отде ще минем сега при дружината… — каза смеешком Райна, като се озърташе също.


Всичко добро, но прокле ги турци побъркаха!


Ян Бибиян се пробуди и скокна бързо.


Тук Зигзагов почна почти да вика и да маха с ръка.


Но той не можеше да мисли хладнокръвно: той беше влюбен!


На банския живопис Стоенче бяха поръчани други дванадесят подзнамена.


Но той е много възбуден и много уморен, за да може да заспи.


— Пък аз, кат чуя такива дълбоки думи, Бобо, много ме е страх.


Ризата му е разкопчана — яки, издути гърди, врат като дънера на дъб.


Онова, което само се шепнеше и кое му вярваха, кое не, най-после стана.


Мъжката се надуваше също като пуяк.


Аз треперех, като казах тия думи.


Извадих револвера си и го приготвих само да го побутна и да гръмне.


Само една стара леля й остаяше жива, при която живееше.


Всичките другари на бабина Тонкин син влязоха в нейната къща.


И внимавай: пред себе си имаш бъдещ правителствен депутат!


Приготовленията за тазвечерният прием, както и за бала, стават ли?


От очите й падаха едри топли сълзи.


Хиляди названия на села и местности, които никой не беше чел.


Кой как стъпи в благословения Балкан, не се върна вече назад.


— Не знам, брате, какво са ме научили, това правя.


А какво общо има нашият писател със спекулацията?


— В хотела? — извика с ужас Тотка.


Оттам файтонът като стрела фучеше към българското дипломатическо агентство.


Началникът на отряда обяви, че ще пренощуват в тоя дол, в запустелия хан.


— Здравствуй, любезна Зино — отговори той с пресилена любезност.


Четирийсет мъченици — забележи поп Димчо.


Не сте ли виждали вие бригадния командир?


Моите рабски маниери бяха го турили в честолюбие.


След тая случка Давидко беше като в треска.


Тя плачеше, стоеше тъй на мястото си и сълзите мокреха лицето й.


„Българан“ и компанията на българановците.


Лъжата в разказа е по-грозно нещо от лъжата в разговора, казва Чехов.


Преброиха парите, за да се знае, че са взети в заем.


И някак по-бодро сега, продължително, спокойно.


Встъплението му в длъжността беше се отсрочило поради избухналата размирица.


Като тръгвах: тейко, викат, да доведеш Белча.


— О, това говорите от скромност.


Заловиха ме и мене жените, ела, думат, да ни пазиш.


Всички се смееха и това още повече нараняваше честолюбието на Гороломова.


Вижда се пограничният пост с някаква висока дървена кула.


В това отношение той рядко е отстъпял и трябва да се насърчава и подкрепя.


Боримечката го изгледа зачудено.


Не е останало кьоше в душата му, за да не проникне моята двегодишна изпитливост.


Аз го знаех вече, но все пак попитах: — Е, има ли нещо днес?


Защото авторитетът на Каравелова в областта на критиката беше неодолим, неоспоряван.


Едному наречено, а другому изпечено.


Във „фияското“, за което стана дума беше наляно това вино, останало по чудо неизпито.


Честното сърце на дякона угади в госта един човек тъй благороден, както и юнак.


Мъчно е да се преброят — отговори той след няколкоминутно мълчание.


И много ми е жал за този ръкопис.


Борците за свобода осъмнали в лозята на с.Табачка


Бях малък тогава, трябва да съм бил шест или седемгодишен.


И ти лижеш еминиите на онези хайдутяги!


Край стените се редяха ниски миндери, покрити с червен копринен плат.


По подражание на византийските властители и българските имаха многобройни и надути титли:благоверний, благородний, христолюбиви?!


Че в руското морабе бях коскоджамити човек, женил се бях.


Гороломов усещаше, че отива в някоя бездна.


Аз тоя Кутмак няма да го оставя, аз ще се жалвам.


П… дигна чашата с шампанското и я изпи в чест на Кроние… Кроние!


Светославовите очи светнаха като мълнии.


Излизат младички италиански вивандиери.


Ако той се съгласеше да се извини на Галов, делото щеше да се прекрати.


Под надвисналите му клони светеха два прозореца — Санка и Манолаки бяха се прибрали.


Удря го, докато се умори, и тогава го остави.


Най-после всички волове бяха вързани.


И той пак лети напред към гъстите редицина конете.


Наистина, листата не е официална, но пак е правителствена.


По-нататък вятърна мелница гледа в ясното небе и чака вятър.


Завчас из Годеславовата вратня излязоха куп слуги и се навалиха на Радоила.


Почтените хора гледат своята работа… Но колко са те?


Не, той открадна едно брилянтово перо из един магазин, затова бе изключен.


Илиев и Нейчо Паунов за благополучния успех на християнското оръжие.


Всичките гореказани бяха жители от Стара Загора, хора от еснафска ръка.


Но оригиналността на звънците не беше само в големината им.


При тия страдания се прибавяха и грозните безпокойствия за изхода на делото.


Отведнъж те паднаха на земята и се вцепениха като умрели.


— Де Петра? — попита той, като забравяше, че се крие.


Подпоручикът тръгна пак към него.


Искам да ми изплатят всичките дългове, свои и на другарите си.


Излязохме отвън на открита, зелена още поляна.


— Я стига си дрънкала глупости.


Ни едно от решенията на дружината не идеше на нашата сметка.


И ето на далечната и уединена могила се появява конник.


Къде е бил Балан, не се знаеше, но току се показа, запътен към дама.


Дано да е виждал, той подобни работи!


Дават и повече… Подаръци правят, биволици купуват.


Бяла черкова беше в подножието на планината!


— Това е така — отговарях аз и всеки отиваше по работата си.


Тогаз се прекръстих и рекох; боже, дай сега кувет на българите.


Край града имаше широка зелена поляна, гдето се събираха да играят деца от махалата.


Софка усети, че й мина ядът, тя се усмихна.


Нашата млада книжнина има потреба от книги — съчинени или преведени.


Злобни кискания на дружките й я стрелиха в сърцето.


Такава случка беше първата в дългогодишната му докторска деятелност.


Всеки може да си представи чувството, което ни облада.


— Кнотек? Кнотек? — мълвеше из улицата момъкът.


Добрият живот в землянката често се разваля.


както пролетта освежава цветята.


То беше български пост, а насреща през дола беше румънският.


Ах, гинат момчетата, гинат сиромашинките!


— Добре играе — като маймуна, не уважава публиката.


Не беше Мурад човекът, който да прости такава обида.


Това беше Гроздан кметът, който или хокаше непокорните, или бащински ги съветваше да мируват.


Той разбираше пророчествата на прословутия Мартин Задека, в които вярваше дълбоко.


— Вие утре заминавате, г-н Гороломов.


— Идете, идете… разбрах, той ще ви похока.


— На обществото… на народа, в духовно отношение, разбира се.


Практиката изменила всичко; съприкосновението с действителността определило верни граници кой какъв трябва да бъде.


После целувал ръка на иконом поп Христа и му представил наследника!


— Да, артист съм, само че не съм бръснат.


И белият елински полубог мълчаливо слушаше из високата увиснала тръстика.


Една по-интимна дружба свързва двамата.


Зачуха се да дрънкат каруци, но бяха в ниското и още не се виждаха.


Той забрави обещанието си да обуздава чувствата си.


Балдю скочи като ухапан от змия.


За таз нива съд ще дохажда, ей тук, на това място ще доде.


Всичко се разглежда най-внимателно, прочитат се всички надписи.


Господи — шепнеше старецът, — убиват!


И това ще стане, непременно ще стане.


Можете ли да си въобразите вие, читатели, че ние чухме гласа на спасителя?


Тя е свързана със страшни спомени за мене.


Началството забеляза скоро пъргавината и досетливостта му и по-важните поръчки възлагаше на него.


Да, Рада пере и здравите й прасци… Колко месеца остаят още?


И безконечните тра-ла-ла се зафанаха.


— Добре — казал Щурчо, — но къде ще те търся?


Решиха тогава да бъде хвърлен от Лобната скала.


Никола наблюдава движението на веригите и изпада в истински възторг.


Понякога четях и на селяните, духовен мир поглъщаше цялото ми същество.


Върху демокрацията ще се изгради; нашето бъдеще.


Той беше я забележил и се повръщаше за нея.


Когато се озова на „Дондуков“ булевард, той забележи на един ъгъл залепено траурно известие.


Ти няма да обаждаш и на Темира.


Щом отвори очи, пак завъртя сърцето му мъката за Славка.


На пода и на диваните бяха наслагани разни женски дрехи и скъпоценни вещи.


— Какво ли ще да бъде това? — попитаха няколко души от дружината.


Те го разпитваха какво му е, но той мълчеше.


На сутрешния ден имаше болярски съвет в двореца.


Тя се зачуди, че го тъй обичала!


Щом ви снеха, един войник го поведе, а той падна и там умря.


И откриха, смаяни, че името на новия цар беше: Любов!


Сакън, бълхи ще ви изедат… по-добре на улицата човек да легне.


— Знам, знам — каза учителят, — господин Хрисантов кой го не познава.


То се върна една нощ през есента.


На друго едно ханче по същия път башибозуците пак се отбиха да хапнат.


Черничка, грозна, тя като че беше станала от легло.


— Утре ще се разговорим надлъжко.


Някой му извика, но той не се обърна и излезе.


Но той е потребен, защото служи за добър оригинал на своите повести.


Една нощ кучетата се разлаяха, Петър излезе навън.


Един наранен човек, въобще, ненавижда врага си, който го е ударил.


— Бре, че откога си станал такъв юнак!


Домакинът се не върна в стаята.


Такова туй… кажете му, че ще му дойдем на гости.


— Той, той, бабо, та ти го знаеш!


Тоз, който падне в бой за свобода, и певци песни за него пеят.


Галчев още си мислеше за туй, което беше му говорил кметът.


Той остави записката на стола, за да я изпрати утре по предназначението й.


Той се помъчи да ги задържи, но те изобилно потекоха по страните му.


Очевидно, трудно беше онова, което готвеше.


Тия последните скъпо заплатиха отпосле за своята ревност.


След малко зашумоля тревата и Бодура усети зад себе си Христа.


— Зная, зная — каза Катрата, като хвърли един знаменателен поглед.


Той желаеше тишина и не желаеше да докарва беда на Сопот.


Като изпя това, Ян Бибиян забеляза, че хубавицата отново и дълбоко въздъхна.


Те очакваха с нетърпение часът, когато трябва да поведат ратниците за Търново.


Захванаха после другите несполуки през юли и август.


Но да не помислите, че простият случай ги е запазил от смъртта?


Докторът не можа повече да говори от вълнение.


Десят минути не стоя питката в огъня, и около двадесят гърла извикаха: Доволно!